Мери Хигинс Кларк
Тук и отново

Превод от английски: Елена Чизмарова, 2003

chitanka.info

На най-близките и скъпите ми

Джон Конхини — изключителен съпруг

Децата Кларк — Мерилин, Уорън, Шарън, Дейвид, Каръл и Пат

Внуците Кларк — Лиз, Андрю, Къртни, Дейвид, Джъстин и Джери

Децата Конхини — Джон, Деби, Барбра, Триш, Нанси и Дейвид

Внуците Конхини — Робърт, Ашли, Лорън, Мегън, Дейвид, Кели, Къртни, Джони, Томас и Лиъм

Вие сте страхотна банда. Обичам ви.

Благодарности

Краят на един роман е начало на благодарностите ми към хората, които работиха заедно с мен.

Изразявам безкрайна благодарност на дългогодишния ми редактор Майкъл Корда. Трудно ми е да повярвам, че минаха двадесет и осем години, откакто започнахме работа по „Къде са децата“. Удоволствие е да се работи с него, а през последните дванадесет години и с помощника му Чък Адамс. Те са прекрасни приятели и съветници.

Лайл Кейд, моят издател, наистина е дясната ми ръка — окуражаващ, услужлив и полезен в безброй неща. Обичам те, Лайл.

Благодарност и на агентите ми Юджин Уайник и Сам Пинкъс. Истински приятели за всички сезони.

Директорът на „Копиедитинг“ Джипси да Силва отново бе великолепен и безукорен.

Благодарности и на сътрудниците му Роуз Ан Ферик, Барбра Рейнър, Стив Фридман, Джошуа Коен и Антъни Нкюфилд.

Благодаря отново и благославям помощниците и приятелите ми Агнес Нютън и Надин Петри и читателя на черновите ми — снаха ми Айрин Кларк.

Дъщеря ми и другар писател Каръл Хигинс Кларк винаги е безценен и полезен помощник.

Благодарна съм на директорката на „Клинични изпитания“ Карлийн Макдевит, която охотно отговаряше на въпросите ми. Ако съм объркала нещо, вината е моя.

Приключвам с благодарности към съпруга ми Джон и нашите прекрасни семейства, деца и внуци.

1.

Събранието на акционерите, или по-скоро протестът им, се състоя на двадесет и първи април в хотел „Гранд Хаят“ в Манхатън. Денят беше нетипично студен за сезона, но подходящо мрачен за обстоятелствата. Две седмици по-рано новината, че президентът на „Генстоун“ Никълъс Спенсър е загинал при катастрофа с частния си самолет на път към Сан Хуан, бе посрещната с искрена скръб. Компанията му очакваше да получи благословията на АХЛ[1] за ваксина, която елиминира възможността за нарастването на раковите клетки и спира напредъка на заболяването. А Никълъс бе човекът, отговорен за поднасянето на този лек на света. Беше нарекъл компанията си по аналогия с Розетския камък, който разбулил тайната на древно египетската писменост.

Съобщението за изчезването на Спенсър бе последвано от изявление на председателя на борда на директорите на „Генстоун“. То уведомяваше за многобройни проблеми с ваксината, която нямало да бъде предадена за одобрение на АХЛ в близко бъдеще. По-нататък бе казано, че десетки милиони долари са били откраднати от компанията — по всяка вероятност от Никълъс Спенсър.

Аз съм Марша Декарло, наричат ме Карли. Седях в секцията за журналисти, оградена с въжета, и наблюдавах яростните, зашеметени или облени в сълзи хора около себе си. Все още не можех да повярвам. Очевидно Никълъс Спенсър, Ник, беше крадец и мошеник. Ваксината чудо не е била нищо повече от рожба на алчното му въображение и способностите му на добър продавач. Беше измамил маса хора, инвестирали много пари в компанията му — най-често всичките си спестявания. Разбира се, тези хора се бяха надявали да направят пари, но голяма част от тях вярваха, че инвестициите им ще помогнат за пускането на ваксината. И не само инвеститорите понесоха загуби — кражбата бе съсипала и пенсионния фонд на служителите на „Генстоун“, над хиляда души. Всичко това ми се струваше просто невъзможно.

Тялото на Никълъс Спенсър не бе изхвърлено на брега заедно с обгорените останки от самолета и затова половината хора в залата не вярваха, че е мъртъв. Другата половина с удоволствие биха го пронизали право в сърцето, ако трупът му беше намерен.

Чарлз Уолингфорд, председателят на борда на директорите, с посивяло лице, но с естествена изисканост, наследена от поколения, живели в охолство и привилегии, се мъчеше да въдвори ред и да открие събранието. Другите членове на борда седяха до него с мрачни лица. Всеки от тях бе важна личност в обществото и бизнеса. На втория ред разпознах хората от счетоводната фирма на „Генстоун“. Някои от тях от време на време даваха интервюта в „Уикли браузър“ — неделния вестник, за който списвам финансовата рубрика.

Вдясно от Уолингфорд, с бяло като алабастър лице, руса коса, хваната на френски кок, и в черен костюм, който сигурно струваше цяло състояние, седеше Лин Хамилтън Спенсър. Тя е съпруга на Ник, всъщност вече вдовица, и моя доведена сестра. Срещала съм се с нея три пъти и признавам, че не я харесвам. Позволете ми да ви обясня. Преди две години овдовялата ми майка се омъжи за бащата на Лин, с когото се запознала в Бока Ратън, където живеели в съседни кооперации.

На вечерята преди сватбата се подразних от снизходителното отношение на Лин, като в същото време бях очарована от Ник Спенсър. Разбира се, знаех много добре кой е той. Статиите за него в „Таймс“ и „Нюзуик“ бяха изключително подробни. Беше син на семеен лекар от Кънектикът, чието призвание било изследователската работа. Баща му имал лаборатория в дома си и още от дете Ник прекарвал повечето си свободно време там, като помагал на баща си в опитите. „Другите деца имаха кучета, а аз — мишки — бе обяснил той на репортерите. — Тогава още не го осъзнавах, но получавах уроци по микробиология от гений.“ Ник се насочил към бизнеса и взел магистърска степен по бизнес администрация, тъй като планирал някой ден да притежава фирма за лекарства. Започнал работа в подобна малка компания, бързо се издигнал до върха и станал партньор. Микробиологията се оказала науката на бъдещето и той осъзнал, че това е неговото поприще. Възстановил документацията на баща си и открил, че малко преди внезапната си смърт той бил постигнал сериозен напредък в раковите проучвания. Ник се заел да създаде огромен изследователски отдел във фирмата.

Рискови капитали му помогнали да създаде „Генстоун“, а слуховете за ваксината срещу рак превърнали компанията в най-търсената стока на Уолстрийт. Акциите й, които първоначално се предлагали по три долара, стигнали до сто и шестдесет, а заради очакваното одобрение от АХЛ „Гарнър Фармасютикъл“ сключила договор за дистрибуторските права над новата ваксина за един милиард долара.

Знаех, че първата съпруга на Ник Спенсър е починала от рак преди пет години, както и че синът му е на десет. Беше се оженил за Лин преди четири години. Но времето, което бях прекарала в проучване на биографията му, не ми помогна, когато се запознах с него на онази семейна вечеря. Не бях готова за магнетичната му личност. Ник беше от малкото хора, надарени с невероятен чар и брилянтен ум. Висок малко над метър и осемдесет, с тъмно руса коса, наситено сини очи и стегнато спортно тяло, той беше изключително привлекателен физически, и най-вече със способността да се сближава с околните. Докато майка ми се опитваше да поведе разговор с Лин, открих, че разказвам на Ник за себе си, при това много повече, отколкото изобщо бях споделяла с някого. След пет минути той знаеше възрастта ми, къде живея, какво работя и къде съм израснала.

— Тридесет и две — каза с усмивка. — Осем години по-млада от мен.

Разказах му не само за развода след кратък брак с колега от университета в Ню Йорк, но дори за бебето си, което бе живяло само няколко дни, тъй като дупката в сърцето му бе прекалено голяма, за да се затвори. Това беше нетипично за мен. Никога не говорех за бебето. Болеше ме ужасно много. И все пак се оказа лесно да споделя мъката си с Никълъс Спенсър.

— Някой ден проучванията ни ще предотвратяват подобни трагедии — каза ми той мило. — Ако се наложи, ще преобърна света, за да спася хората от мъката, която си изпитала, Карли.

Мислите ми бързо се върнаха в действителността, когато Чарлз Уолингфорд удари с чукчето. Най-после настъпи гневна и мрачна тишина.

— Аз съм Чарлз Уолингфорд, председател на борда на директорите на „Генстоун“ — представи се той.

Отвърнаха му с освиркване.

Знаех, че Уолингфорд е на четиридесет и девет години. Бях го видяла и по новините, когато самолетът на Спенсър катастрофира. Сега обаче изглеждаше много по-възрастен. Стресът от последните седмици го бе състарил с години. Никой не би могъл да се усъмни, че страда.

— Работих с Никълъс Спенсър през последните осем години — каза той. — Тъкмо бях продал семейната компания, която управлявах, и търсех възможност да инвестирам в обещаваща фирма. Запознах се с Ник и той ме убеди, че компанията му ще направи зашеметяващи открития в разработването на нови лекарства. По негово настояване вложих почти всички средства от продажбата на семейния си бизнес в „Генстоун“ и станахме колеги. Сега съм не по-малко съсипан от вас поради факта, че ваксината не е готова за одобрение. Но това не означава, че ако осигурим свежи пари, проучванията няма да разрешат проблема…

Прекъснаха го яростни въпроси.

— Ами парите, които той открадна?

— Защо не признаете, че проклетата ви банда ни измами?

Лин се надигна рязко и с изненадващ жест издърпа микрофона от Уолингфорд.

— Съпругът ми загина, когато отиваше да осигури нови субсидии за проучванията. Сигурна съм, че липсата на парите може да се обясни…

По пътеката се втурна мъж, който размахваше изрезки от вестници и списания.

— Семейство Спенсър в имението им в Бедфорд — изкрещя той. — Семейство Спенсър на благотворителен бал. Никълъс Спенсър се усмихва, докато пише чек за бездомните в Ню Йорк.

Охранителите сграбчиха човека, когато стигна до подиума.

— Откъде идваха тези пари, госпожо? — продължи да вика той. — Ще ви кажа откъде. От нашите джобове! Ипотекирах къщата си за втори път, за да инвестирам в скапаната ви компания. Искате ли да знаете защо? Детето ми е болно от рак и повярвах на обещанието на мъжа ви за ваксината.

Репортерите бяха настанени на първите два реда. Седях най-открай и можех да протегна ръка и да докосна човека. Беше едър мъж на около тридесет години, облечен в джинси и пуловер. Забелязах как лицето му се сгърчи и той заплака.

— А сега дори няма да мога да осигуря дом на малкото си болно момиченце. Ще трябва да продам къщата си.

Вдигнах глава и срещнах погледа на Лин. Знаех, че не може да види презрението в очите ми. Помислих, че огромният диамант на пръста й струваше достатъчно да плати втората ипотека, която би прогонила умиращото дете от дома му.

Събранието продължи около четиридесет и пет минути. През повечето време се изказваха съсипани хора, които бяха инвестирали всичките си пари в „Генстоун“. Много от тях споделиха, че са били убедени да закупят акции, тъй като дете или друг член на семейството им е болен от рак и са се надявали ваксината да му помогне.

Докато хората излизаха навън, записвах имена, адреси и телефони. Благодарение на финансовата ми рубрика много пострадали знаеха името ми и искаха да поговорят за загубата си. Питаха ме дали според мен има шанс да си възвърнат поне част от инвестициите.

Лин бе излязла от странична врата и това ме зарадва. След катастрофата й написах писмо, за да й съобщя, че ще присъствам на опелото. То обаче още не бе обявено, защото издирваха трупа на Ник. Както всички, и аз вече се чудех дали Спенсър наистина е бил в самолета, или е инсценирал смъртта си.

Усетих ръка на рамото си. Сам Майкълсън, ветеран репортер от списание „Уолстрийт“.

— Ще те черпя едно, Карли — мило предложи той.

— Наистина имам нужда.

Слязохме в бара и се настанихме до маса в ъгъла. Беше четири и половина.

— Спазвам твърдо правилото да не пия водка преди пет — каза Сам. — Но както знаеш, все някъде в света вече е пет часът.

Поръчах си чаша кианти. Обикновено в края на април минавам на шардоне, но след събранието се чувствах емоционално вледенена и реших, че трябва да се постопля.

Сам направи поръчката и попита:

— Е, как мислиш, Карли? Дали онзи мошеник се пече в Бразилия сега?

Отговорих му честно:

— Нямам никаква представа.

— Срещал съм Спенсър само веднъж. Кълна се, че ако ми беше предложил да ми продаде Бруклинския мост, щях да се хвана. Невероятен продавач! Виждала ли си го на живо някога?

Не можех да реша как да му отговоря. Все пак Ник беше мой зет. Фактът ме спираше да коментирам публично инвестициите в „Генстоун“, защото се страхувах, че може да се приеме за конфликт на интереси. За съжаление това не ми попречи да купя акции на компанията за двадесет и пет хиляди долара, защото на онази семейна вечеря Ник ми съобщи, че след като ваксината му елиминира рака, някой ден ще може да премахне и всички генетични аномалии.

Бебето ми бе кръстено в деня, когато се роди. Нарекох го Патрик на името на дядо ми по майчина линия. Купих акциите в негова памет. На вечерята Ник ми каза, че колкото повече пари успеят да съберат, толкова по-бързо ще завършат работата по ваксината и ще я пуснат на пазара. Според него след няколко години акциите ми щяха да струват много повече. Бях спестила парите, за да направя вноска за апартамент.

Погледнах Сам и се усмихнах. Все още обмислях отговора си. Косата на Сам е посивяла и оредяла. Суетата му се проявява в причесване на дълги редки кичури над оплешивялото теме. Забелязах, че кичурите му вече не прикриват почти нищо, и едва се сдържах да не му кажа, че е изгубил битката с косата си и трябва да се предаде.

Сам наближава седемдесет, но сините му очи са ясни и проницателни. Много е умен. Осъзнах, че няма да е справедливо да не му разкажа за връзката си със семейство Спенсър, но да изясня, че съм виждала Ник само веднъж, а Лин три пъти.

Видях как веждите му се повдигат любопитно, докато разказвах.

— Лин ми се струва доста самоуверена личност — каза той. — А Спенсър какъв беше?

— И аз бих купила Бруклинския мост от него. Смятах го за прекрасен човек.

— А сега как мислиш?

— Имаш предвид дали е мъртъв, или е инсценирал катастрофата? Не знам.

— Какво ще кажеш за жена му, твоята доведена сестра?

Неволно се намръщих.

— Сам, майка ми е много щастлива с бащата на Лин. Не вярвам да е толкова добра актриса, че да успее да ме излъже. Двамата дори вземат уроци по пиано заедно. Трябваше да чуеш концерта, който ми се наложи да изслушам, докато им гостувах в Бока Ратън миналия месец. Признавам, че не харесах Лин, когато се запознах с нея. Подозирам, че целува огледалото си всяка сутрин. Но пък съм я виждала само вечерта преди сватбата, на другия ден и още веднъж миналата година в Бока. Тъкмо си тръгваше оттам, когато пристигнах. Така че, направи ми услуга и не я наричай моя доведена сестра.

— Разбрано.

Келнерката ни поднесе напитките. Сам отпи жадно и се прокашля.

— Чух, че си кандидатствала за свободното място в списанието ни.

— Да.

— Как се реши?

— Искам да пиша за сериозно финансово списание, а не само рубрика, която просто запълва неделната притурка. А ти откъде знаеш?

— Големият шеф, Уил Кърби, ми зададе няколко въпроса за теб.

— Какво му отговори?

— Казах, че имаш мозък и си много по-добра от онзи тип, който напусна.

След половин час Сам ме остави пред нас. Живея в апартамент на втория етаж на къща на Източна тридесет и седма улица в Манхатън. Пренебрегнах кошмарния асансьор и се качих пеша. Изпитах облекчение, когато отворих вратата и си влязох у дома. Чувствах се потисната по съвсем основателни причини. Финансовият крах на нещастните акционери ми бе подействал, но не бе само това. Повечето от тях бяха инвестирали по същата причина като мен — за да помогнат да се спре развитието на болестта на техен близък. За мен бе прекалено късно, но бях наясно, че съм купила акциите в памет на Патрик, за да се опитам да излекувам дупката в сърцето си, която бе по-голяма дори от онази, убила сина ми.

Апартаментът ми е обзаведен с вещи от къщата на родителите ми в Риджуд, Ню Джърси, където израснах. Тъй като съм единствено дете, можех да избирам какво да взема, когато те се преместиха в Бока Ратън. Претапицирах канапето в синьо, за да подчертая сините шарки на старинния персийски килим, който бях купила на една разпродажба. Масите, лампите и удобното кресло ме съпътстваха още от времето, когато бях най-дребното, но бързо хлапе в училищния баскетболен отбор.

На стената в спалнята ми е закачена снимката на отбора — на нея аз държа топката. Поглеждам снимката и виждам, че в много отношения не съм се променила. Късата тъмна коса и сините очи, наследство от татко, са си същите. Не станах толкова висока, колкото мама ме уверяваше, че ще стана. Тогава бях около метър и шестдесет и сега съм толкова. Но победоносната усмивка от времето, когато смятах, че ще завладея света, вече я няма. Списването на финансовата рубрика може да е една от причините — вечно съм във връзка с хора с реални финансови проблеми.

Но знаех, че тази вечер има друга причина за лошото ми настроение.

Ник. Никълъс Спенсър. Независимо колко убедителни бяха уликите, просто не можех да приема онова, което казваха за него.

Съществуваше ли друг отговор за провала на ваксината, изчезването на парите и самолетната катастрофа? Или пък нещо у самата мен ме караше да се подвеждам по изискано говорещи мошеници, които не даваха пет пари за друг, освен за себе си? Същото стана и с Грег, за когото се омъжих преди единадесет години.

След смъртта на Патрик, който живя само четири дни, Грег не можа да скрие облекчението си. Нямаше да му се наложи да се грижи за дете, което изисква постоянно внимание.

Не говорихме по въпроса. Нямаше какво да се каже. Той ми съобщи, че работата, която му предложили в Калифорния, била прекалено добра, за да откаже. Отвърнах му, че никога не бих го задържала тук. Това беше всичко.

Тези мисли ме разстроиха още повече, затова си легнах рано, твърдо решена да започна свежа следващия ден.

В седем сутринта ме събуди телефонът. Беше Сам.

— Карли, пусни телевизора. Новините. Лин Спенсър се прибрала в дома си в Бедфорд снощи. Някой го подпалил. Пожарникарите успели да я спасят, но вдишала доста дим. В момента е в болница „Сейнт Ан“ и състоянието й е сериозно.

Сам затвори, а аз грабнах дистанционното от нощното шкафче. Телефонът звънна отново тъкмо когато телевизорът заработи. Обаждаха се от канцеларията в болницата.

— Госпожице Декарло, доведената ви сестра Лин Спенсър е пациентка тук и много иска да ви види. Ще можете ли да я посетите днес? — настойчиво запита женски глас. — Тя е ужасно разстроена и изпитва силни болки. За нея е изключително важно да дойдете.

[1] Агенция по храните и лекарствата. — Б.пр. ↑

2.

Пътувах до болницата четиридесет и пет минути и през цялото време слушах радио, за да разбера има ли нещо ново за пожара. Според репортажите Лин Спенсър се прибрала около единадесет часа вечерта. Икономите, Мануел и Роза Гомес, живеели в отделна къща в имението. Очевидно не очаквали Лин да се прибере и не знаели, че е в голямата къща.

Какво е накарало Лин да отиде в Бедфорд? Размишлявах по въпроса, докато се чудех дали да не поема по магистралата през Бронкс — най-бързия начин да стигнеш от източната част на Манхатън до област Уестчестър, ако някъде не е станала катастрофа, която да задръсти движението. Проблемът е, че почти винаги има катастрофи.

Апартаментът на семейство Спенсър се намира на Пето авеню, близо до сградата, където бе живяла Джаки Кенеди. Помислих за собственото си миниатюрно жилище и двадесет и петте хиляди, които бях загубила, вместо да ги вложа в нов апартамент. Спомних си мъжа от събранието вчера, чието дете умираше и щеше да загуби дома си, защото баща му бе инвестирал в „Генстоун“. Дали Лин бе изпитала чувство за вина, когато се е върнала в луксозния си апартамент след събранието. За какво ли искаше да говори с мен?

Априлското време бе чудесно. Докато изминавах трите преки до мястото, където бях паркирала колата, дишах дълбоко и се зарадвах, че съм жива. Слънцето грееше, небето бе наситеносиньо и по него се носеха пухкави бели облачета. Денят щеше да е прекрасен за разходки из провинцията, ако причината за пътуването ми бе друга. Но все пак изпитвах любопитство. Отивах да посетя доведената си сестра, която всъщност не познавах, но пък бе повикала мен вместо някой от прочутите си приятели.

Изминах магистралата през Бронкс за рекордното време от петнадесет минути и завих на север към шосе Хътчисън Ривър. Говорителят по радиото започна да чете нови подробности за пожара. В три и петнадесет сутринта запищяла противопожарната аларма в Бедфорд. Пожарникарите пристигнали след няколко минути и заварили целия долен етаж в пламъци. Роза Гомес ги уверила, че вътре няма никой. За щастие един от пожарникарите видял фиата на Лин в гаража и попитал Роза откога е там, но тя нямала представа. Вдигнали стълба до спалнята, счупили прозореца и влезли вътре. Намерили замаяната Лин, която се опитвала да открие вратата на стаята в гъстия дим и вече била вдишала доста пушек. Краката й били покрити с мехури от нагорещения под, а ръцете й — с изгаряния втора степен, защото опипвала нажежената стена, докато търсела вратата. От болницата съобщиха, че състоянието й се е стабилизирало.

Полицейският доклад твърдеше, че става дума за умишлен пожар. По цялата предна тераса бил разлян бензин. Огненото кълбо погълнало за секунди долния етаж.

Зачудих се кой ли би подпалил къщата. Дали е знаел, или е подозирал, че Лин е там? Мислите ми незабавно се върнаха към събранието на акционерите и мъжа, който й се беше разкрещял и бе споменал палата й в Бедфорд. Бях сигурна, че когато ченгетата чуят за него, веднага ще го посетят.

Лин лежеше в самостоятелна стая. В ноздрите й бяха пъхнати тръбички за кислород, а ръцете й бяха бинтовани. Лицето й обаче не бе така бледо както на събранието вчера. Сетих се, че вдишването на голямо количество дим може да придаде на кожата розов тен.

Русата й коса бе сресана назад и изглеждаше оредяла. Дланите й бяха превързани, но пръстите бяха голи. Засрамих се за момент, когато си зададох въпроса дали великолепният й диамантен пръстен е някъде из изгорената къща.

Очите й бяха затворени. Погледнах сестрата, която ме водеше.

— Беше будна преди минута — каза тя тихо. — Поговорете с нея.

Лин отвори очи и опита да се усмихне.

— Карли, благодаря ти, че дойде.

Кимнах. Обикновено езикът ми не се връзва лесно, но сега просто не знаех какво да кажа. Благодарих искрено на Господ, че Лин не бе изгоряла и не се бе задушила, но не разбирах защо играя ролята на близък роднина. Ако има поне едно нещо, в което да съм напълно сигурна, то е, че Лин Хамилтън Спенсър не е изпълнена с обич към мен.

— Карли…

Гласът й прозвуча пронизително и тя стисна устни.

— Карли — заговори по-тихо, — нямах представа, че Ник е присвоявал пари на компанията. Все още не мога да повярвам. Не знам нищо за бизнеса му. Ник притежаваше къщата в Бедфорд и апартамента в Ню Йорк още преди да се оженим.

Устните й бяха напукани и сухи. Лин повдигна дясната си ръка. Усетих, че иска да вземе чашата с вода. Протегнах се и й я подадох. Сестрата бе излязла от стаята, когато Лин отвори очи. Не знаех дали трябва да натисна копчето, което повдигаше леглото. Вместо това подложих ръка под врата й и й я подкрепих.

Отпи съвсем малко, после се облегна назад и затвори очи, сякаш усилието я бе изтощило. Тогава изпитах истинско съжаление към нея. Изглеждаше много зле. Изящно облечената и фризирана Лин от първата ни среща в Бока Ратън бе абсолютно различна от тази уязвима жена, която се нуждаеше от помощ, за да отпие няколко глътки.

Положих главата й обратно на възглавницата. По бузите й се стекоха сълзи.

— Карли — каза тя измъчено, — изгубих всичко. Ник е мъртъв. Уволниха ме от отдела за връзки с обществеността. Бях представила Ник на много нови клиенти и повечето инвестираха в компанията му. Същото се случи и в клуба в Саутхамптън. Хора, с които бях приятелка в продължение на години, се отвърнаха от мен.

Припомних си думите на Сам за способностите на Ник като продавач.

— Адвокатите на акционерите ще подадат жалби срещу мен — нервно продължи Лин, като сложи ръка върху моята, потръпна и прехапа устни.

Очевидно я заболя силно от контакта с наранената й ръка.

— Имам малко пари в личната си сметка, но това е всичко. Скоро няма да имам дом, а вече съм без работа. Карли, помогни ми!

Как можех да й помогна? Не знаех какво да кажа.

— Ако Ник наистина е откраднал парите, единствената ти надежда е хората да повярват, че и аз съм невинна жертва. Карли, говори се, че ще ми предявят обвинения. Моля те, не им позволявай да го направят. Хората те уважават. Ще те изслушат. Накарай ги да разберат, че ако е имало измама, аз не съм участвала в нея.

— Вярваш ли, че Ник е мъртъв?

— Да, вярвам. Знам, че Ник вярваше в „Генстоун“. Отиваше на делова среща в Пуерто Рико и случайно попадна в буря.

Гласът й затрепери и очите й се напълниха със сълзи.

— Ник те харесваше, Карли. Много. Възхищаваше ти се. Разказа ми за бебето ти. Синът на Ник, Джак, току-що навърши десет. Дядо му и баба му живеят в Гринуич. Сега дори не ми разрешават да го видя. Никога не са ме харесвали, защото приличам на дъщеря им, но за разлика от нея съм жива. Джак ми липсва. Искам поне да мога да го посещавам.

Разбирах я много добре.

— Лин, ужасно съжалявам.

— Нуждая се от нещо повече от съчувствието ти. Трябва да помогнеш на хората да осъзнаят, че не съм участвала в никакви измами. Ник смяташе, че си надежден човек. Ще ми помогнеш ли? А също и на него — прошепна тя. — Той много те харесваше.

3.

Нед седеше във фоайето на болницата, отворил вестник пред лицето си. Беше влязъл бързо след една жена с букет в ръката, все едно че са заедно. Всичко се случи толкова бързо. Нуждаеше се от време да помисли.

Предишния ден едва не се нахвърли върху съпругата на Спенсър на събранието, когато тя грабна микрофона, за да каже, че според нея има счетоводна грешка. Беше чист късмет, че онзи тип й се развика.

Но после, когато стоеше пред хотела и видя как госпожа Спенсър се качва в лъскава лимузина, яростта му избухна с пълна сила. Нед бързо хвана такси и даде на шофьора адреса на апартамента й в Ню Йорк, онази тузарска сграда срещу Сентръл Парк. Пристигна там тъкмо когато портиерът й отваряше вратата. Плати на шофьора, излезе от колата и си представи как Лин Спенсър се качва с асансьора към луксозния си апартамент, купен с парите, които тя и мъжът й бяха откраднали от него.

Устоя на желанието да се втурне след нея и тръгна по Пето авеню. По целия път забелязваше презрението в очите на хората, които вървяха срещу него. Те знаеха, че мястото му не е на тази улица, а там, където хората купуваха само нещата, от които се нуждаеха, плащаха ги с кредитни карти, а после връщаха дълговете си бавно и мъчително.

По телевизията Спенсър бе говорил за онези, които инвестирали в „Ксерокс“ и Ай Би Ем преди петдесет години, а сега били милионери. „Не само ще помогнете на хората, като си купите акции на «Генстоун», но и ще направите цяло състояние.“ Лъжец! Лъжец!

От Пето авеню Нед тръгна към спирката на автобуса за Йонкърс, където живееше. Къщата беше двуетажна и много стара. Двамата с Ани наеха долния етаж, когато се ожениха преди двадесет години.

Във всекидневната цареше ужасен хаос. Нед бе изрязал всички статии за самолетната катастрофа и скапаната ваксина и ги бе разпръснал по масичката за кафе. Останалите части от вестниците лежаха по пода. Той седна и отново прочете всички статии.

Стана тъмно, но Нед не си направи труда да си приготви вечеря. Напоследък не изпитваше глад. В десет часа извади одеяло и възглавница и легна на канапето. Вече не влизаше в спалнята. Там Ани му липсваше най-силно.

След погребението й свещеникът му бе подарил библия. Беше подчертал няколко пасажа, които смяташе, че ще му помогнат.

Нед не се интересуваше от псалмите, но докато прелистваше книгата, откри нещо точно като за себе си в думите на Йезекиил: „Ти обезсърчи праведния с лъжи, а аз не исках той да тъгува.“ Струваше му се, че пророкът говори за Спенсър и него. Господ се ядосва на онези, които нараняват хората, и иска да ги накаже.

Нед заспа, но се събуди малко след полунощ. Пред очите му оживя палатът в Бедфорд. Няколко неделни следобеда бе откарвал Ани дотам, след като купи акциите. Тя беше ужасно разстроена, защото Нед бе продал къщата в Гринуд Лейк, наследство от майка му, и с парите купи акции на „Генстоун“. Ани не бе убедена като него, че акциите ще ги направят богати.

— В тази къща щяхме да живеем, след като се пенсионираме — плачеше тя. — Не искам замък. Обичах тази къща. Трудих се усърдно и я направих красива, а ти дори не ми каза, че ще я продаваш. Нед, как можа да ми причиниш това?

— Господин Спенсър ми каза, че не само ще помогна на хората, като си купя от акциите му, но и един ден ще имам къща като тази.

Дори това не убеди Ани. Преди две седмици, когато самолетът на Спенсър катастрофира и се разчу, че с ваксината има проблеми, тя побесня.

— Стоя права по осем часа на ден в болницата. А ти остави онзи мошеник да те подмами да купиш фалшивите му акции. Сега ще трябва да работя до края на живота си — заплака Ани. — Никога няма да се оправиш, Нед. Вечно си губиш работата заради проклетия си нрав. А след това, когато най-после имаш нещо, оставяш да те измамят.

След тези думи грабна ключовете за колата и излетя навън. Гумите изсвистяха, когато даде рязко на заден ход, за да излезе на улицата.

Нед си припомняше следващите мигове. Боклукчийският камион. Свиренето на спирачки. Преобръщането на колата. Избухването на резервоара и пламъците, погълнали Ани.

Отиде си.

Запознаха се в болницата преди повече от двадесет години, когато той беше пациент там. Беше се сбил с някакъв тип в бара и получи мозъчно сътресение. Ани го обслужваше и му се караше, че се е поддал на избухливия си темперамент. Беше енергична, дребна и властна по много приятен начин. И двамата бяха на тридесет и осем години. Започнаха да излизат заедно, а после тя се премести при него.

Тази сутрин Нед дойде тук, защото мястото го караше да се чувства по-близо до Ани. Представяше си как ще застане пред него и ще се извини, че е закъсняла, защото момичето от другата смяна не се появило и й се наложило да работи до късно.

Но знаеше, че това е само фантазия.

С рязко движение Нед смачка вестника, изправи се, отиде до кошчето за боклук и го пъхна вътре. Тръгна към вратата, но един от лекарите го повика:

— Нед, не съм те виждал от катастрофата. Ужасно съжалявам за Ани. Беше прекрасен човек.

— Благодаря ви. Благодаря ви, доктор Райън.

— Мога ли да направя нещо за теб?

— Не.

Трябваше да каже нещо. Доктор Райън го разглеждаше любопитно. Може би знаеше, че по настояване на Ани бе посещавал психиатъра доктор Грийн. Но доктор Грийн го бе вбесил с въпроса „Не мислиш ли, че трябваше да обсъдиш с Ани продажбата на къщата?“.

Изгорената ръка го болеше сериозно. Когато хвърли кибритената клечка върху бензина, пламъците облизаха ръката му. Това беше идеално извинение за идването му тук. Той вдигна ръката си към доктор Райън.

— Изгорих се снощи, докато готвех. Не съм добър домакин. Но спешното отделение е претъпкано, а трябва да отивам на работа. Е, положението не е чак толкова лошо.

Докторът прегледа ръката му.

— Раната е сериозна, Нед. Може да се инфектира — предупреди го той, извади кочан с рецепти и започна да пише. — Купи си този мехлем и го слагай непрекъснато. Ръката ти трябва да бъде прегледана след два-три дни.

Нед му благодари и си тръгна. Не искаше да вижда никой друг. На вратата спря. Пред главния вход разполагаха камери.

Сложи си тъмните очила преди да излезе през въртящата се врата след една млада жена. После осъзна, че камерите очакват точно нея. Бързо отстъпи настрани и се пъхна сред тълпата пред болницата.

Жената беше тъмнокоса и привлекателна, в края на двадесетте години. Изглеждаше позната. После Нед си спомни къде я бе виждал. Беше присъствала на събранието на акционерите и задаваше въпроси на хората, които напускаха залата. Опита се да поговори и с него, но той бързо я подмина. Не обичаше да му задават въпроси.

Един от репортерите насочи микрофона си към нея.

— Госпожице Декарло, Лин Спенсър е ваша сестра, нали?

— Доведена сестра.

— Как е тя?

— Очевидно изпитва силни болки. Преживя ужасен шок и едва не изгуби живота си в пожара.

— Тя има ли представа кой може да е подпалил дома й? Получавала ли е заплахи?

— Не сме говорили за това.

— Мислите ли, че подпалвачът е бил човек, загубил парите си заради инвестиране в „Генстоун“?

— Не мога да отговоря на този въпрос. Мога само да кажа, че всеки, който нарочно би подпалил къща, където някой спи, е или луд, или невероятно зъл.

Нед присви очи, обзет от ярост. Ани бе загинала в горяща кола. Ако не беше продал къщата в Гринуд Лейк, двамата щяха да са там в онзи ден преди две седмици. Ани щеше да сади цветя, вместо да бяга от дома им в Йонкърс, разстроена и разплакана, без да обръща внимание на другите коли по улицата.

За момент Нед срещна погледа на интервюираната жена. Казваше се Декарло и бе доведена сестра на Лин Спенсър. Той щеше да й покаже кой е луд. Жалко, че сестра й не бе загинала в пожара като неговата Ани. Жалко, че и самата Декарло не бе изгоряла в къщата на сестра си. Нед обеща твърдо на Ани, че ще им отмъсти заради нея.

4.

Подкарах към къщи, недоволна от представянето си в неочакваната пресконференция. Предпочитах аз да задавам въпросите. Осъзнах, че независимо дали ми харесваше или не, вече щяха да ме считат за говорител и защитник на Лин. Не желаех тази роля и не я смятах за честна. Все още не бях убедена, че доведената ми сестра е наивна и доверчива съпруга, която никога не е заподозряла дори за момент, че мъжът й е мошеник.

Но такъв ли беше Ник? Предполагаше се, че е отивал на делова среща, когато самолетът му се разбил. Вярвал ли е в „Генстоун“, когато се е качил на самолета? Дали е умрял с вяра в компанията си?

Този път магистралата през Бронкс не изневери на славата си. Катастрофа бе причинила кошмарно задръстване, което ми остави доста време за мислене. Може би дори прекалено много, тъй като осъзнах, че въпреки всички разкрития относно Ник Спенсър и компанията през последните няколко седмици все още нещо липсва и цялата история звучи странно. Самолетът му катастрофира. Ваксината е обявена за негодна. И липсват милиони долари.

Дали катастрофата бе инсценирана и Ник сега се печеше някъде из Бразилия, както бе предположил Сам? Или самолетът му наистина се е разбил в бурята? А ако бе така, къде бяха парите, двадесет и пет хиляди от които бяха мои?

— Той те харесваше, Карли — бе казала Лин.

Аз също го харесвах, затова ми се искаше да вярвам, че съществува друго обяснение.

Минах покрай катастрофата, която бе превърнала магистралата в едно лентова уличка. Беше се преобърнал огромен камион с ремарке. Счупени щайги с портокали и грейпфрути бяха бутнати встрани, за да се отвори малко място. Кабината изглеждаше здрава. Надявах се шофьорът да не е пострадал.

Завих по улица „Харлем Ривър“. Нямах търпение да се прибера у дома. Исках да прегледам отново рубриката си преди да я изпратя в редакцията. Трябваше да се обадя на бащата на Лин и да го уверя, че тя е добре. Исках да видя дали на телефонния ми секретар има обаждания, особено от редактора на „Уолстрийт уикли“. Господи, ужасно ми се искаше да работя в това списание!

Останалата част от пътя беше лека. Проблемът ми бе, че непрестанно виждах искреността в очите на Ник Спенсър, когато говореше за ваксината си. Спомнях си отлично и собствената си реакция: какъв чудесен човек!

Сгреших ли? Бях ли глупава и наивна? Дали съм подходяща за репортер? Или наистина имаше друг отговор? Докато паркирах в гаража, осъзнах какво друго ме безпокои. Интуицията ми се обаждаше отново и ми казваше, че Лин се интересува много повече от изчистването на собственото си име, отколкото от истината за случилото се със съпруга й.

На телефонния секретар имаше съобщение. Точно онова, за което мечтаех. „Госпожице Декарло, можете ли да се обадите на Уил Кърби в «Уолстрийт уикли»?“

Уил Кърби е главният редактор на списанието. Пръстите ми трепереха леко, докато набирах номера. Бях срещала Кърби на няколко приема, но никога не бях говорила с него. Секретарката ме свърза и след секунда той се обади. Първата ми мисъл бе, че гласът му подхожда отлично на фигурата — беше едър мъж на около петдесет и пет години с дълбок и сърдечен глас. Мек и приятен, макар да знаех, че е човек, който не търпи глупости. Кърби не обичаше да си губи времето с излишни приказки.

— Карли, можеш ли да дойдеш да се видим утре сутрин?

— Разбира се, господин Кърби.

— Десет часа добре ли е?

— Чудесно. Ще се видим в десет.

Щрак.

Двама души от списанието вече ме бяха препоръчали, така че интервюто щеше да доведе до окончателния отговор. Мислите ми се метнаха към гардероба. Костюм с панталон вероятно е по-добър избор за интервю, отколкото с пола. Сивият раиран костюм, който бях купила на разпродажба в „Ескада“ в края на миналото лято, беше идеален за случая. Но ако станеше студено, щеше да е прекалено лек. В този случай тъмносиният щеше да е по-добър избор.

Не се бях чувствала толкова нетърпелива и притеснена от дълго време. Макар да обичах рубриката си, тя не бе достатъчна като заетост. Ако беше ежедневна, щеше да е различно, но неделната притурка не е голямо предизвикателство, след като натрупаш опит. От време на време работех на свободна практика и пишех профили на хора от финансовия свят за различни списания, но и това не ми стигаше.

Звъннах в Бока Ратън. Мама се премести в апартамента на Робърт, защото гледката към океана беше прекрасна, а и жилището бе по-голямо от нейното. Единственото, което не харесвах там, бе, че трябваше да спя в стаята на Лин.

Не че тя някога отсядаше там. Двамата с Ник винаги наемаха апартамент в хотел „Бока Ратън Ризорт“. Но когато гостувах на майка ми, винаги си мислех как Лин бе обзавела стаята за себе си, преди да се омъжи за Ник. Спях в нейното легло. Използвах нейните бледорозови чаршафи и възглавници, а когато се къпех, увивах около себе си нейните скъпи хавлии с монограми.

Много по-приятно ми беше, когато спях на канапето в стария апартамент на мама. Но пък сега майка ми се чувстваше щастлива, а аз искрено харесвах Робърт Хамилтън. Той е приятен и кротък човек, напълно различен от арогантността на дъщеря си. Мама ми разказа, че Лин се опитвала да го сватоса с една от богатите вдовици от Палм Бийч, но той не се заинтересувал.

Вдигнах слушалката, докоснах номер едно и телефонът набра номера автоматично. Робърт вдигна след миг. Естествено, бе ужасно разтревожен за Лин и аз побързах да го уверя, че ще се оправи и ще излезе от болницата след няколко дни.

Усетих обаче, че го притеснява и нещо друго. Най-после той реши да сподели проблема си.

— Карли, познаваш Ник. Не мога да повярвам, че е мошеник. Той ме уговори да вложа почти всичките си спестявания в „Генстоун“. Не би причинил подобно нещо на бащата на жена си, ако е знаел за измамата, нали?

На интервюто следващата сутрин сърцето ми се сви, когато Уил Кърби каза:

— Разбрах, че си доведена сестра на Лин Спенсър.

— Да, така е.

— Видях те в репортажа снощи пред болницата. Честно казано, тревожех се дали ще ти е възможно да се справиш със задачата, която смятам да ти възложа, но Сам ме увери, че не си много близка с госпожа Спенсър.

— Не съм. Искрено се изненадах, когато поиска да отида да я видя. Но си имаше причина. Лин иска хората да разберат, че каквото и да е направил Ник, тя не е участвала.

Разказах му как Ник убедил и бащата на Лин да вложи спестяванията си в „Генстоун“.

— Трябва да е бил адски гнусен тип, за да измами тъста си — съгласи се Кърби.

После ме зарадва, че вече съм назначена, а първата ми задача беше да изготвя задълбочен профил на Ник Спенсър. Бях предала копия от проучванията си за други хора и Кърби много ги харесал.

— Ще работиш в екип. Дон Картър ще се занимава с деловата част. Кен Пейдж е медицинският ни експерт. Ти ще се заемеш с личната информация. Тримата ще сглобите историята — обясни ми той. — Дон урежда срещи с председателя и няколко от директорите на „Генстоун“. И ти би трябвало да присъстваш.

На бюрото на Кърби лежаха няколко изрезки от рубриката ми. Той ги посочи и добави:

— Между другото, няма никакъв проблем, ако искаш да продължиш рубриката си. А сега иди и се запознай с Картър и доктор Пейдж. После се отбий в канцеларията, за да попълниш обичайните формуляри.

Интервюто приключи и той се протегна към телефона, но когато се надигнах от стола, се усмихна мило.

— Радвам се, че вече си при нас, Карли. Харесах работата ти по профилите. Успяваш да накараш хората да говорят с теб. Не забравяй да планираш отиването си в родното градче на Спенсър в Кънектикът.

— Каспиън. Малък град близо до Бриджпорт.

Припомних си историите как Ник Спенсър работел с баща си в домашната им лаборатория. Надявах се да успея да потвърдя, че поне те са истина. Защо не можех да повярвам, че Ник е мъртъв?

Не беше трудно да се досетя за отговора. Лин ми изглеждаше много по-разтревожена за собствения си имидж, отколкото за Ник Спенсър, тъй като не беше жалееща вдовица. Или знаеше, че Ник не е мъртъв, или въобще не й пукаше за него. Възнамерявах да разбера кое от двете е вярно.

5.

Веднага усетих, че работата с Кен Пейдж и Дон Картър ще е приятна. Кен бе едър тъмнокос мъж с брадичка на булдог. Запознах се първо с него и се зачудих дали всички мъже в „Уолстрийт уикли“ трябваше да покрият някакви изисквания за височина и тегло. Но после се появи и Дон Картър, а той бе дребен и спретнат човек със светло кестенява коса и трескави лешникови очи. Прецених, че и двамата са на около четиридесет.

Едва бях поздравила Кен, когато той се извини и се втурна след Картър по коридора. Използвах времето, за да разгледам дипломите по стените. Впечатлих се. Кен е лекар, но има и докторат по молекулярна биология.

След малко двамата се върнаха заедно. Бяха уредили срещите в „Генстоун“ за единадесет часа на следващия ден. Трябваше да отидем до Плезънтвил, където се намираше главният офис на компанията.

— Имат тузарски офиси в небостъргача „Крайслер“ — каза ми Дон, — но истинската работа се върши в Плезънтвил.

Щяхме да се срещнем с Чарлз Уолингфорд и доктор Мило Келтавини — учения, който отговаряше за лабораторията в „Генстоун“. Кен и Дон живееха в област Уестчестър, затова решихме да се срещнем направо там.

Господ да поживи Сам Майкълсън! Очевидно ми бе повдигнал самочувствието. Няма съмнение, че когато работиш в екип по изключително важен проект, трябва да си сигурен, че можеш да се включиш добре. Благодарение на Сам чувствах, че няма да имам никакви проблеми с Кен и Дон. С други думи, всички ме приветстваха с добре дошла.

Веднага щом излязох от сградата, звъннах на Сам по мобилния си телефон и го поканих заедно с жена му на вечеря в „Ил Мулино“. После забързах към къщи. Възнамерявах да си направя сандвич и чай и да обядвам пред компютъра. Бях получила купчина писма с въпроси от читатели на рубриката ми и трябваше да ги подредя. Въпросите към подобни рубрики често се повтарят, което пък ми показва на кои въпроси би трябвало да отговоря.

От време на време правя собствени проучвания, когато искам читателите ми да получат определена информация. Важно е за неопитните във финансово отношение да са наясно с проблеми като рефинансирането на ипотеки, когато лихвите са ниски, или избягването на някои „безлихвени“ заеми.

Винаги когато се захващам с тази работа, използвам инициалите на мои приятели и града, с който имат някаква връзка. Най-добрата ми приятелка е Гуен Харкинс. Баща й израснал в Айдахо. Миналата седмица водещият въпрос в рубриката ми беше какво трябва да обмислим преди да кандидатстваме за ипотека. Подписах запитването с Г.Х. от Боасе, Айдахо.

У дома осъзнах, че трябва да забравя за известно време плановете си за работа по рубриката. На телефонния секретар ме очакваше съобщение от прокуратурата. Следователят Джейсън Ноулс искал спешно да говори с мен. Беше оставил номера си и веднага му се обадих.

Следващите четиридесет и пет минути търсих отговор на въпроса с каква ли важна информация разполагах, та следовател от прокуратурата да настоява за спешна среща. Когато отдолу се звънна, вдигнах слушалката на домофона и поканих господин Ноулс да се качи, като го предупредих да не използва асансьора.

След няколко минути той застана пред вратата. Беше мъж с посребрена коса и любезен, но прям маниер. Въведох го във всекидневната и той се настани на канапето. Седнах на стола срещу него и зачаках да заговори.

Той ми благодари, че съм се съгласила да се видим, и делово пристъпи към въпросите.

— Госпожице Декарло, присъствахте на събранието на акционерите на „Генстоун“ в понеделник, нали?

Въпросът бе реторичен. Кимнах.

— Научихме, че много от присъстващите са изразили силното си негодувание към управата. Един мъж е бил особено раздразнен от изявлението на Лин Спенсър.

— Вярно е.

Очаквах, че следващият въпрос ще бъде дали съм доведена сестра на Лин Спенсър. Излъгах се.

— Разбрахме, че сте седяла на крайното място на реда за репортерите и сте била близо до този човек.

— Да, така беше.

— Случайно да сте говорила с него?

— Не. Не съм.

— Имате ли имената на акционерите, с които говорихте?

— Да.

Усетих, че Джейсън Ноулс очаква обяснение.

— Както може би знаете, списвам финансова рубрика, насочена към неосведомения потребител или инвеститор. Пиша и статии за различни списания. На събранието си помислих, че мога да подготвя задълбочена статия за начина, по който провалът на „Генстоун“ унищожи бъдещето на безброй дребни инвеститори.

— Знам и затова съм тук. Искаме да получим имената на хората, с които сте говорила.

Погледнах го внимателно. Молбата изглеждаше разумна, но инстинктивната реакция на всеки журналист е да се възпротиви, когато го помолят да разкрие източниците си.

Джейсън Ноулс сякаш прочете мислите ми.

— Госпожице Декарло, сигурен съм, че разбирате защо ви моля. Сестра ви Лин Спенсър…

— Доведената ми сестра — прекъснах го рязко.

Той кимна.

— Доведената ви сестра можеше да бъде убита при пожара. Засега нямаме представа дали подпалвачът е знаел за присъствието й в къщата. Съвсем логично е пожарът да е бил подпален от някой от вбесените и отчаяни акционери.

— Осъзнавате, че има и стотици други хора, акционери и служители, които също може да са отговорни за пожара, нали?

— Наясно сме с това. Случайно да знаете името на човека, който избухна на събранието?

— Не — отговорих решително и си спомних как яростта на бедния човечец бе заменена в миг с безпомощни сълзи. — Но той не е подпалил къщата. Сигурна съм.

Джейсън Ноулс повдигна вежди.

— Сигурна сте, че не е подпалил къщата? Защо?

Осъзнах, че ще прозвучи ужасно глупаво, ако кажа „Просто знам, че не го е направил“, затова отговорих:

— Човекът беше отчаян, но по различен начин. Сърцето му е разбито от тревоги. Дъщеричката му умира, а той ще загуби дома си.

Очевидно Джейсън Ноулс се разочарова, когато не успях да идентифицирам нещастния баща, но още не бе приключил с мен.

— Разполагате с имената на хората, с които сте говорила, нали?

Поколебах се.

— Госпожице Декарло, гледах интервюто ви от болницата. Съвсем подходящо заклеймихте подпалвача като луд или зъл.

Беше прав. Съгласих се да му предам имената и телефоните, които бях записала на събранието. Ноулс отново прочете мислите ми.

— Когато се обадим на тези хора, ще им кажем само, че разпитваме всеки, който е присъствал на събранието. Уверявам ви. Много от акционерите са изпратили обратно на „Генстоун“ поканата за събранието и са потвърдили, че възнамеряват да присъстват. Всеки от тях ще бъде разпитан. Проблемът е, че не всички са изпратили поканите си.

— Разбирам.

— В какво състояние намерихте доведената си сестра?

Надявах се, че този изключително наблюдателен човек не е забелязал краткото ми колебание.

— Гледал сте интервюто. Лин изпитваше силна болка и бе объркана от случилото се. Въобще не подозирала, че мъжът й може да върши нещо незаконно. Кълне се, че според нея Ник Спенсър вярвал в невероятната лечителна способност на ваксината.

— Смята ли, че катастрофата е била инсценирана?

— В никакъв случай. — Докато повтарях думите на Лин, се зачудих дали звуча убедително. — Настоява, че трябва и иска да научи пълната истина.

6.

В единадесет часа на следващата сутрин отбих на паркинга за посетители на „Генстоун“ в Плезънтвил, Ню Йорк. Плезънтвил е красиво градче в Уестчестър, което бе отбелязано на картата едва преди няколко години, когато „Рийдърс Дайджест“ настани главния си офис тук.

„Генстоун“ се намира на около километър и половина от имота на „Дайджест“.

Беше великолепен априлски ден. Докато вървях към сградата на компанията, се сетих за една строфа от стихче, което обичах като дете: „Ах! Да бъдеш в Англия през април!“ Но пък името на прочутия поет въобще не ми идваше наум. Реших, че сигурно ще се събудя в три сутринта и ще си го спомня.

Бях пристигнала петнадесет минути по-рано, което ме зарадва. Много по-добре е да се настаниш удобно и да си поемеш дъх преди среща, отколкото да закъснееш и да започнеш да се извиняваш притеснено.

Предната вечер порових из интернет за информация за двамата мъже, с които имахме среща. Научих, че председателят на борда на директорите бе шестият член на семейството си, управлявал „Уолингфорд“ — верига от магазини за скъпи мебели. Създадено от прапрапрадядо му, малкото магазинче на улица „Диленси“ процъфтяло, преместило се на Пето авеню и името му станало известно.

Чарлз, който поел последен управлението на компанията, не успял да се справи с настъплението на евтините вериги и срива в икономиката. Добавил серия евтини мебели към стоката си, като така променил имиджа на „Уолингфорд“, затворил голям брой магазини, реконструирал останалите и накрая продал компанията си на британска фирма. Това станало преди около десет години.

Две години по-късно Уолингфорд се запознал с Никълъс Спенсър, който по онова време създавал компанията си. Чарлз инвестирал солидна сума в „Генстоун“ и приел работа като председател на борда на директорите.

Зачудих се дали сега не му се искаше да си е останал при мебелите.

Доктор Мило Келтавини завършил колеж и университет в Италия. През по-голямата част от живота си се занимавал с изследователска работа по имунобиология там, а после приел поканата да се включи в научния екип на „Слоун Кетъринг“ в Ню Йорк. След известно време напуснал и оглавил лабораторията на „Генстоун“, тъй като бил убеден, че компанията е на крачка от революционно постижение в медицината.

Кен и Дон пристигнаха, докато си прибирах бележките. Рецепционистката записа имената им и след няколко минути бяхме отведени в кабинета на Уолингфорд.

Той седеше зад махагоново бюро от осемнадесети век. Персийският килим под краката му бе леко избелял и червените, сините и златистите му шарки блестяха меко. Кожени кресла и канапе оформяха кът за гости вляво от вратата. Стените бяха облицовани с орехова ламперия. Красивите тъмносини завеси не закриваха прозорците, а сякаш ги рамкираха. Благодарение на това стаята бе изпълнена с естествена светлина, а великолепните градини отвън изглеждаха като живи произведения на изкуството. Това бе стая на човек с изключително изискан вкус.

Тя потвърди впечатлението ми за Уолингфорд от събранието на акционерите в понеделник. Макар да бе очевидно, че е подложен на кошмарен стрес, той се държа достойно, когато закрещяха обиди в лицето му.

Сега Уолингфорд се надигна иззад бюрото си и ни поздрави с любезна усмивка. Представихме се, а той посочи меката мебел и каза:

— Мисля, че ще ви е по-удобно там.

Настаних се на канапето. Дон Картър седна до мен, Кен си избра кресло, а Уолингфорд приседна на ръба на седалката на друго.

В ролята си на бизнес експерт на групата Дон му благодари, че се е съгласил да го интервюираме, а после започна да му задава трудни въпроси, включително колко пари бяха изчезнали, без той и бордът на директорите да се усетят.

Според Уолингфорд всичко се свеждаше до факта, че след като „Гарнър фармасютикъл“ сключили договор за инвестиции с „Генстоун“, започнали да се плашат от нарастващото разочарование от резултатите при провежданите опити. Спенсър присвоявал от приходите на компанията в продължение на години. Осъзнал, че АХЛ никога няма да одобри ваксината и решил да изчезне, защото вече не можел да прикрива кражбите си.

— Очевидно и съдбата се намеси с тази катастрофа! — добави той.

— Господин Уолингфорд, защо според вас Ник Спенсър ви покани за председател на борда на директорите? Заради инвестициите или заради способностите ви на бизнесмен? — попита Дон.

— Предполагам, че и по двете причини.

— Не се обиждайте, господине, но хората не бяха впечатлени от начина, по който ръководехте предишния си бизнес.

Дон започна да цитира извадки от статии, които намекваха, че Уолингфорд направо бе съсипал семейната компания.

Той контрира, като обясни, че продажбите на мебели спаднали сериозно, появили се проблеми с работната ръка и доставките и ако бил изчакал, компанията със сигурност щяла да фалира. После посочи една от статиите, които Картър държеше.

— Мога да ви цитирам поне десетина други статии от този тип, които показват какъв финансов гуру е авторът — саркастично каза той.

Уолингфорд не изглеждаше притеснен от намека, че не се е справил добре със семейния бизнес. При проучванията си бях научила, има двама големи синове и е разведен от десет години. Чак когато Картър го попита дали е истина, че е в лоши отношения със синовете си, мускулите на челюстта му заиграха нервно.

— За мое съжаление имаше известни проблеми — обясни той. — И за да ме разберете правилно, ще ви кажа причината. Синовете ми не искаха да продавам компанията. Не виждаха реално бъдещето й. А и не искаха да инвестирам парите от продажбата в „Генстоун“. Уви, оказа се, че са били прави.

После Уолингфорд разказа как се сближил с Никълъс Спенсър.

— Знаеше се, че търся добри възможности за инвестиции. Брокерска фирма ми предложи да направя скромна инвестиция в „Генстоун“. Запознах се с Ник Спенсър и бях впечатлен от него, което, както вероятно знаете, се случваше с повечето хора. Той ме подкани да поговоря с няколко известни микробиолози с безукорна репутация. Всичките ми казаха, че според тях Ник е постигнал зашеметяващи успехи с ваксина, която ще унищожи рака. Осъзнах, че пред „Генстоун“ се очертава невероятно бъдеще. Тогава Ник ме попита дали искам да стана председател на борда на директорите. Аз трябваше да ръководя компанията, а той — да оглави проучванията и да бъде лице на „Генстоун“.

— За да докара и други инвеститори — предположи Дон.

Уолингфорд се усмихна мрачно.

— Много го биваше за това. Аз лично инвестирах почти всичките си средства в компанията. Ник ходеше редовно в Италия и Швейцария. Искаше да се знае, че научните му познания надминават или съперничат на тези на повечето молекулярни биолози.

— Имаше ли истина в това? — попита Дон.

Уолингфорд поклати глава.

— Ник беше умен, но не чак толкова.

Осъзнах каква е идеята на Дон. Вярваше, че Чарлз Уолингфорд е съсипал семейния си бизнес, но Ник Спенсър е решил, че това е идеалният председател на борда на директорите на компанията му. Уолингфорд изглеждаше и говореше като благородник и лесно можеше да бъде манипулиран. Следващият въпрос на Дон потвърди подозренията ми.

— Господин Уолингфорд, не смятате ли, че бордът на директорите представлява доста странна смесица?

— Не съм сигурен, че ви разбирам.

— Всички са от изключително богати семейства, но никой не притежава реален делови опит.

— Това са хора, които познавам добре, и са в бордовете на собствените си фондации.

— Това не доказва, че имат финансов опит и нюх да управляват компания като „Генстоун“.

— Никъде няма да намерите група от по-умни или почтени хора — ледено отвърна Уолингфорд, като се изчерви леко.

Помислих, че се кани да ни изхвърли, но на вратата се почука и в кабинета влезе доктор Келтавини.

Беше нисък, консервативен на вид човек в края на шестдесетте, с лек италиански акцент. Разказа ни, че когато се съгласил да оглави лабораторията на „Генстоун“, искрено вярвал в създаването на ваксина срещу рака. Отначало имал известни обещаващи резултати с поколения мишки с генетично заложени ракови клетки, но после се появили проблеми. Не успял да повтори ранните резултати. Нужни били много допълнителни тестове и опити преди да се стигне до определени заключения.

— След време ще има положителни резултати — каза той. — Много хора работят за това.

— Какво е мнението ви за Никълъс Спенсър? — попита Кен Пейдж.

Лицето на доктор Келтавини посивя.

— Заложих безукорната си репутация след упорит четиридесетгодишен труд, когато дойдох в „Генстоун“. А сега смятат, че съм замесен в провала на компанията. Отговорът ми е: презирам Никълъс Спенсър.

Кен отиде в лабораторията с доктор Келтавини, а ние с Дон си тръгнахме. Той имаше среща с ревизорите на „Генстоун“ в Манхатън. Казах му, че ще се видим в офиса по-късно, тъй като отивам в Каспиън, където бе израснал Ник Спенсър. Разбрахме се, че за да сглобим историята, докато още е интересна за хората, трябва да действаме бързо.

Това споразумение не ми попречи да се насоча на север, вместо на юг. Силно любопитство ме накара да потегля към Бедфорд, за да огледам мястото на зловещия пожар, който едва не бе отнел живота на Лин.

7.

Нед бе доловил любопитството в погледа на доктор Райън, когато се натъкна на него в болницата, затова се страхуваше да се върне там. Но се налагаше. Трябваше да влезе в стаята на Лин Спенсър. Тогава може би щеше да спре да вижда лицето на Ани, заклещена в горящата кола, от която не можеше да се измъкне. Нед трябваше да види същото изражение на лицето на Лин Спенсър.

Интервюто с доведената й сестра бе излъчено в новините в шест и в единадесет часа онзи ден. С тъжен глас младата жена каза, че Лин изпитва силни болки. Искаше да убеди Нед да пожали сестра й, която не бе виновна за смъртта на жена му. Лин и съпругът й само го бяха измамили. Нищо повече.

Ани. Непрекъснато я сънуваше. Понякога сънищата бяха прекрасни. Намираха се в Гринуд лейк преди петнадесет години. Никога не ходеха там, докато майка му беше жива. Тя не обичаше да й гостуват. Но когато почина, къщата стана негова и Ани страхотно се зарадва. „Никога не съм имала свой собствен дом, Нед. Ще направя къщата чудесна. Почакай и ще видиш.“

И наистина я направи чудесна. Беше малка, само четири стаи, но през годините Ани бе спестила достатъчно пари, за да купи нови кухненски шкафове. На следващата година спести за нов клозет и мивка. Накара Нед да свали старите тапети и двамата заедно боядисаха цялата къща и купиха хубави прозорци. А Ани си имаше и великолепна градина.

Нед непрестанно си припомняше как двамата се трудеха по къщата и боядисваха. Сънуваше как Ани закачва завесите, а после отстъпва назад и им се любува.

Мислеше и за уикендите. Пътуваха до Гринуд лейк всяка събота от май до края на октомври. Разполагаха само с няколко електрически печки, но беше прекалено скъпо през зимата. Ани възнамеряваше да инсталира централно отопление в къщата, когато се пенсионира, за да могат да живеят там през цялата година.

Миналия октомври Нед продаде къщата на съседа им, който искаше да разшири имота си. Не получи много пари, тъй като според новия градски кодекс на мястото не можеше да се строи, но не му пукаше. Знаеше, че каквото и да вложи в „Генстоун“, то ще му донесе цяло състояние. Никълъс Спенсър му го бе обещал, когато говориха за ваксината. По онова време Нед работеше като градинар в имението на Спенсър в Бедфорд.

Не каза на Ани предварително. Страхуваше се, че тя ще му попречи. После, един съботен ден през февруари, докато Нед бе на работа, Ани реши да отиде до Гринуд лейк и откри, че къщата е изчезнала. Върна се у дома и заудря Нед по гърдите с малките си юмручета. Той я закара до Бедфорд да види какъв палат ще й осигури, но дори това не успокои гнева й.

Нед ужасно съжаляваше за смъртта на Никълъс Спенсър. Искаше му се лично да го убие. Ако не го беше послушал, Ани щеше да е още жива.

През нощта Нед си представи жена си, която му каза да отиде в болницата и да потърси доктор Грийн. „Имаш нужда от лекарства, Нед. Доктор Грийн ще ти даде лекарства.“

Ако си запише час при доктор Грийн, ще успее да проникне в болницата и никой няма да го заподозре в нищо. Ще разбере коя е стаята на Лин Спенсър и ще влезе там. А преди да я убие, ще й разкаже за Ани.

8.

Не възнамерявах да посетя Лин този ден, но когато минах покрай развалината, която доскоро бе нейният дом в Бедфорд, осъзнах, че съм само на около десетина минути от болницата. Реших да се отбия при нея. Ще бъда откровена: бях виждала снимки на красивата къща, от която бяха останали само овъглени стени, и си помислих какъв страхотен късмет имаше Лин да оцелее в страшния пожар. Онази нощ в гаража имало още две коли. Ако пожарникарят не бе забелязал червения й фиат и не бе разпитал за нея, сега щеше да е мъртва.

Бях сигурна, че днес не трябва да се притеснявам от срещи с любопитни репортери и оператори. В забързания ни свят разминаването на Лин със смъртта бе стара новина. Щеше да е интересна само ако арестуват подпалвача или пък открият, че и Лин е участвала в разграбването на „Генстоун“

Насочиха ме към последния етаж. Излязох от асансьора и в миг осъзнах, че това е място за пациенти с пачки. Коридорът бе застлан с мокет, а свободната стая, покрай която минах, подхождаше на петзвезден хотел.

Сетих се, че май трябваше да звънна предварително. Но веднага си припомних вида на Лин преди два дни — с туби в носа и бинтовани ръце и крака и благодарни очи, насочени към мен.

Вратата на стаята й бе леко открехната. Поколебах се преди да вляза, защото Лин говореше по телефона. Лежеше на диван до прозореца и промяната във вида й беше зашеметяващ. Тубите в носа й бяха изчезнали. Превръзките по дланите й бяха много по-малки. Бледозелен сатенен халат бе заменил болничната нощница. Косата й вече не бе отпусната, а прибрана в красив френски кок. Чух я да казва: „И аз те те обичам!“

Сигурно бе усетила присъствието ми, тъй като се извърна бързо и затвори мобифона. Какво ли точно бе изписано на лицето й? Изненада? Раздразнение и тревога?

След миг усмивката й бе мила, а гласът й — топъл.

— Карли, чудесно е, че дойде да ме видиш. Тъкмо говорих с татко. Не мога да го убедя, че наистина съм добре.

Приближих се към нея. Досетих се, че вероятно не би трябвало да я докосвам по ръката, затова я потупах неловко по рамото и седнах на двойното канапе срещу леглото. Масичката, нощното шкафче и тоалетката бяха отрупани с цветя. Букетите не бяха от онези, които купуваш набързо от магазина в болницата, а както всичко друго около Лин бяха доста скъпи.

Ядосах се на себе си, защото се бях почувствала неудобно и зачаках Лин да даде тон на срещата ни. Във Флорида се бе държала снизходително. Преди два дни изглеждаше уязвима. А сега?

— Карли, не бих могла да ти се отблагодаря за начина, по който говори за мен в интервюто онзи ден — започна тя.

— Просто им обясних, че изпитваш болка, но имаш късмет, че си оцеляла.

— Обадиха ми се доста приятели, които бяха спрели да ми говорят, когато се разчу за стореното от Ник. Гледали те по телевизията и осъзнали, че и аз съм жертва като тях.

— Лин, какво мислиш за съпруга си сега?

Разбрах, че съм дошла тук, за да задам точно този въпрос.

Тя отмести очи от мен и се намръщи. Стисна ръце, но изохка и ги отпусна.

— Всичко се случи толкова бързо. Не можех да повярвам, че Ник е загинал в катастрофата. Струваше ми се, че е по-силен от живота. Виждала си го и сигурно си усетила чара му. Вярвах в него. Считах го за човек с мисия. Редовно ми казваше: „Лин, ще победя раковите клетки, но това е само началото. Когато видя деца, родени глухи, слепи или с други дефекти, направо полудявам, че още не сме пуснали ваксината.“

Бях гледала много интервюта с Ник по телевизията. Съзнателно или не, Лин бе успяла да имитира тембъра на гласа му и силната страст, която ми бе направила впечатление.

Тя сви рамене.

— Сега се чудя дали всичко в живота ни не е било лъжа. Зали се ожени за мен, защото можех да го представя на хора, с които иначе не би се запознал?

— Как се срещнахте?

— Преди около седем години дойде във фирмата, където работех. Занимаваме се само с важни клиенти. Ник искаше реклама за компанията си и за ваксината, която разработваха. Започна да ме кани да излизаме. Знаех, че приличам на първата му жена. Но не разбирам какво точно се случи. Собственият ми баща загуби парите си, защото се довери на Ник. Ако нарочно е измамил татко и онези други хора, значи човекът, когото обичах, никога не е съществувал.

Лин се поколеба за момент, после продължи:

— Двама от членовете на борда на директорите дойдоха при мен вчера. И колкото повече научавам, толкова повече вярвам, че Ник е бил мошеник от самото начало.

Стори ми се необходимо да споделя с нея, че ще пиша задълбочена статия за Ник за списание „Уолстрийт уикли“.

— Статията ще бъде напълно откровена и няма да спести нищо — казах.

— Истината вече излезе наяве.

Телефонът на нощното шкафче звънна. Вдигнах слушалката и й я подадох. Лин се заслуша, въздъхна и каза:

— Да, могат да се качат.

После ми върна слушалката и добави:

— Двама полицаи от Бедфорд искат да говорят с мен за пожара. Не искам да те задържам, Карли.

С удоволствие бих останала на този разговор, но бях изритана. Оставих слушалката и си взех чантата, но се сетих нещо.

— Лин, утре сутрин отивам в Каспиън.

— Каспиън?

— Градчето, където е израснал Ник. Можеш ли да ми препоръчаш с кого да се видя, ако Ник е споменавал за близките си приятели?

Тя се замисли, после поклати глава.

— Не се сещам за никого.

Внезапно отмести очи от мен и ахна. Извърнах се да видя какво я бе стреснало.

До вратата стоеше мъж. Едната му ръка бе скрита под палтото, а другата — в джоба. Беше оплешивял, имаше лош цвят на лицето и хлътнали бузи. Зачудих се дали не е болен. Той се вторачи в нас, после огледа коридора.

— Съжалявам. Май съм объркал етажа — промърмори мъжът и изчезна.

След минута влязоха две униформени ченгета и аз си тръгнах.

9.

На път за вкъщи чух по радиото, че полицаите разпитват заподозрян за пожара в дома на Никълъс Спенсър. С изненада научих, че заподозреният е човекът, който бе избухнал по време на събранието на акционерите в хотел „Гранд Хаят“ в Манхатън в понеделник — тридесет и шест годишният Марти Бикорски, жител на Уайт Плейнс, Ню Йорк. Работел на бензиностанцията в Маунт Киско, градчето до Бедфорд. Във вторник следобед в болница „Сейнт Ан“ се погрижили за изгаряне на дясната му ръка.

Бикорски твърдял, че в нощта на пожара работил до единадесет часа, после пил бира с няколко приятели и в дванадесет и половина си бил у дома в леглото. По време на разпита признал, че в бара говорил горчиво за замъка на семейство Спенсър в Бедфорд и споменал, че би го подпалил с радост.

Жена му потвърдила показанията му за времето, когато се прибрал у дома и си легнал, но и признала, че когато се събудила в три сутринта, той не бил до нея. Не се изненадала, защото Марти имал неспокоен сън и често ставал през нощта, навличал яке върху пижамата и излизал да пуши на задната тераса. Тя заспала отново и се събудила чак след седем. Той вече бил в кухнята с изгорена ръка. Обяснил, че случайно се докоснал до пламъка на печката, докато бършел разляното какао.

Бях казала на следователя от прокуратурата Джейсън Ноулс, че според мен Марти Бикорски няма нищо общо с пожара. Смятах, че е обезумял от мъка, но не го тормози желание за отмъщение. Сега се зачудих възможно ли бе да съм загубила репортерския си инстинкт, така важен за всеки в новинарския бизнес. После реших, че колкото и виновен да изглежда Бикорски, все още мисля по същия начин.

Докато шофирах, осъзнах, че някаква странна мисъл не спира да ме безпокои. Внезапно се усетих. Лицето на мъжа, който бе застанал за миг до вратата на болничната стая на Лин! Знаех, че съм го виждала и преди. Точно така. Във вторник, когато ме интервюираха, той стоеше пред болницата.

Помислих си, че нещастният човечец изглеждаше тъжен и отчаян. Реших, че някой от близките му е пациент в болницата.

Вечерях в „Ниъри“ на Източна петдесет и седма улица заедно с Гуен Харкинс. Навремето тя живееше близо до мен в Риджуд. Ходехме заедно на училище. После замина за колежа в Джорджтаун, а аз отидох на север в Бостън, но посетихме заедно Лондон и Флоренция. Гуен беше почетната ми шаферка, когато се омъжих за кретена на века. И пак тя ме караше да излизам и да се развличам, след като бебето ми умря, а кретенът замина за Калифорния.

Гуен е висока, слаба и червенокоса и обикновено ходи с високи токчета. Сигурна съм, че представляваме доста странна гледка, когато сме заедно. Аз съм едно от доказателствата, че свещените, сключени пред Бога бракове, лесно могат да бъдат разтрогнати от съда в Ню Йорк. Гуен имаше двама кандидати за женитба, но твърдеше, че нито един от тях не успява да я накара да очаква обажданията му с трепет. Майка й, също като моята, непрестанно я уверява, че един ден ще срещне подходящия мъж. Гуен е адвокатка на една от най-големите лекарствени компании. Имах две причини да й се обадя и да я поканя да вечеряме в „Ниъри“.

Първата е, че винаги си прекарваме чудесно. Втората — че исках да чуя мнението й за „Генстоун“, както и клюките за компанията, които се носеха из фармацевтичните среди.

Както обикновено, в „Ниъри“ беше претъпкано. Заведението е нещо като дом за много хора. Никога не знаеш дали някоя знаменитост или политик няма да се настани на една от ъгловите маси.

Джими Ниъри седна при нас за малко и докато ние с Гуен отпивахме от червеното вино, му разказах за новата си работа.

— Ник Спенсър се отбиваше тук от време на време — каза той. — Смятах го за честен човек. Е, това показва, че никога не може да си сигурен — добави той, като кимна към двамата мъже до бара. — Тези типове изгубиха много пари в „Генстоун“, а случайно знам, че не могат да си го позволят. И двамата имат деца в колеж.

Гуен си поръча риба, а аз избрах любимата си храна — сандвич с пържола и пържени картофи. Облегнахме се удобно и се заприказвахме.

— Аз черпя тази вечер, Гуен. Искам да чуя мнението ти за някои неща. Как Ник Спенсър успя да направи такава реклама на ваксината си, ако е била фалшива?

Гуен сви рамене. Тя е добър адвокат, което означава, че никога не отговаря директно на въпросите.

— Карли, практически всеки ден във фармацевтичната промишленост се появява нещо ново. Можеш да го сравниш с транспорта. До края на деветнадесети век хората се возели в карети, файтони или яздели. Влакът и колата са велики изобретения, задвижили света по-бързо. В двадесети век имахме самолети с пропелери, после реактивни, свръхзвукови и накрая космически кораби. Този вид забързване и прогрес се случва и в медицинските лаборатории. Помисли малко. Аспиринът бе открит едва в края на деветнайсети век. Преди това пускали кръв на хората, за да им смъкнат температурата. Ами едрата шарка? Ваксината е едва на осемдесет години, но премахна заболяването. Само преди петдесет години имаше епидемии от полиомиелит, но ваксините се погрижиха и за тях. Мога да продължа безкрайно.

— ДНК?

— Точно така. И не забравяй, че ДНК-то революционизира и правната система, а не само направи възможно да се предвидят наследствените заболявания.

Сетих се за затворниците, осъдени на смърт и после освободени, защото ДНК-то им бе доказало, че не са извършители на престъплението.

— Спомни си всички книги за отвлечени деца, които тридесет години по-късно звънват на вратата и казват „Мамо, прибрах се.“ — продължи Гуен енергично. — Днес вече няма значение дали някой прилича на някого. Пробите на ДНК веднага доказват истината.

Вечерята ни пристигна. Гуен хапна малко и отново заговори.

— Карли, не съм сигурна какъв е бил Ник Спенсър — шарлатанин или гений. Знам, че някои от ранните резултати на ваксината му срещу рака бяха доста окуражаващи. Но да погледнем истината в очите. В крайна сметка никой не можа да потвърди резултатите. После Спенсър изчезна и се оказа, че е окрал компанията.

— Срещала ли си го някога?

— Да, на един медицински семинар. Впечатляващ тип, но като знам колко много е откраднал от хора, които не могат да си позволят да изгубят нищо, и най-вече как е измамил надеждите на очакващите ваксината, не изпитвам никакво съчувствие към него. Е, самолетът му се разбил. Според мен си е получил заслуженото.

10.

Кънектикът е красив щат. Братовчедите на баща ми живееха там. Когато ги посещавах като малка, мислех, че целият щат е като Дариън. Но и тук си има скромни работнически градчета, каквото се оказа и Каспиън.

Пътуването ми отне по-малко от час и половина. Излязох от гаража в девет и минах покрай табелата „Добре дошли в Каспиън“ в десет и двадесет. Дървената табела бе украсена с образа на старовремски войник с мускет в ръка.

Подкарах напосоки из улиците, за да усетя по-добре духа на градчето. Повечето къщи бяха еднофамилни, строени в средата на петдесетте години. Много от тях бяха разширени и личеше къде друго поколение бе заменило първоначалните собственици, ветераните от Втората световна война. До балконските врати бяха оставени колела и скейтбордове. Колите по улиците и пред гаражите бяха най-вече джипове или големи седани.

Семейно градче. Почти всички къщи бяха идеално поддържани. Както навсякъде другаде, и тук имаше по-големи къщи с просторни дворове. Но в Каспиън липсваха тузарските палати. Реших, че когато хората от градчето се издигнеха, обявяваха дома си за продан и се местеха в по-изисканите места като Гринуич, Уестпорт или Дариън.

Поех бавно по улица „Мейн“, центъра на Каспиън. Тук бяха разположени типичните за малките градчета магазини и заведения: „Гал“, „Крю“, мебелен магазин, поща, фризьорски салон, пицария, няколко ресторанта и застрахователна компания. Минах и по няколко от съседните пресечки. На улица „Елм“ видях погребално бюро и универсален магазин, който включваше супермаркет, химическо чистене, магазин за алкохол и кино. На улица „Хикъри“ намерих малко ресторантче, до което се издигаше двуетажна сграда с надпис „Каспиън джърнъл“.

Видях на картата, че домът на семейство Спенсър се намира на „Уинслоу теръс“, пресечка в края на „Мейн“. На номер 71 открих просторна къща с голяма тераса, подобна на тази, в която бях израснала. На табелата отпред пишеше „Д-р Филип Бродерик“. Зачудих се дали докторът живееше на горния етаж, където бе живяло семейство Спенсър.

В едно интервю Никълъс Спенсър бе обрисувал ярка и жива картина на детството си: „Знаех, че не мога да безпокоя татко, когато имаше пациенти, но мисълта, че е долу, на минутка от мен, ме караше да се чувствам прекрасно.“

Реших да посетя доктор Бродерик по-късно. Подкарах към сградата на „Каспиън джърнъл“, паркирах до бордюра и влязох вътре.

Едрата жена на рецепцията бе толкова вглъбена в нещо по интернет, че се стресна, когато вратата се отвори. Но изражението й бе мило и любезно. Поздрави ме жизнерадостно и попита как може да ми помогне. Широки очила без рамки увеличаваха светлосините й очи.

Бях решила да не се представям за репортер от „Уолстрийт уикли“, а просто да помоля да ми предоставят последените издания на вестника. Самолетът на Спенсър бе катастрофирал преди три седмици. Скандалът с липсващите пари и ваксината бе на около две седмици. Предполагах, че местното вестниче бе писало подробно и за двете истории.

Жената не прояви никакво любопитство. Изчезна някъде по коридора и се върна с вестниците от последните седмици. Платих три долара, взех вестниците и се отправих към съседното ресторантче. Бях закусила само половин поничка и чаша нес кафе, затова реших, че кифла и едно хубаво кафе ще ми дойдат отлично.

Ресторантчето беше малко и уютно, с червени карирани завеси и чинии, изрисувани с пилета и кокошки. Двама седемдесетгодишни старци тъкмо си тръгваха и келнерката — дребна, енергична женица — разчистваше приборите им.

Тя вдигна глава, когато влязох.

— Изберете си маса — подкани ме любезно. — Изток, запад, север, юг.

На закаченото на униформата й картонче пишеше „Наричайте ме Мили“. Реших, че е на възрастта на майка ми, но за разлика от нея имаше яркочервена коса.

Избрах си голяма маса в ъгъла, за да разпростра вестниците върху нея. Преди да се настаня, Мили вече бе до мен, за да вземе поръчката ми. След секунди кафето и кифлата бяха на масата.

Самолетът на Спенсър падна на четвърти април. Най-старият вестник бе от девети април. На първа страница имаше снимка на Ник. Заглавието гласеше: „Никълъс Спенсър вероятно е мъртъв“.

Статията беше трогателна ода в памет на момчето от малкия град, което се бе издигнало до върховете. Снимката бе направена на петнадесети февруари, когато Спенсър бе получил първата награда „Почетен гражданин“, която Каспиън бе давал някога. Запресмятах бързо наум. Петнадесети февруари — четвърти април. При награждаването на Ник са му оставали само четиридесет и седем дни на този свят. Неведнъж съм се чудила дали хората усещат по някакъв начин, че времето им изтича. Мисля, че баща ми беше усетил. В онази сутрин преди осем години отиде на разходка както обикновено, но знаех от майка ми, че на вратата се поколебал, после се върнал и я целунал по челото. Три пресечки по-нататък получил инфаркт. Лекарят каза, че умрял още преди да падне на земята.

На снимката Никълъс Спенсър се усмихваше, но очите му бяха напрегнати, дори разтревожени.

Първите четири страници бяха изцяло посветени на него. Снимка на осемгодишния Ник, капитан на бейзболния отбор. Друга снимка го показваше на около десет години заедно с баща му в лабораторията в дома им. Ник бе участвал и в плувния отбор на гимназията и на тази снимка позираше с купата в ръка. Видях го и в костюм от времето на Шекспир. Държеше нещо като статуетката „Оскар“, Бяха го наградили за най-добър актьор в училището.

Снимката от сватбата на Ник и първата му жена ме накара да ахна. Джанет Барлоу Спенсър от Гринуич беше слаба блондинка с нежни черти. Пресилено е да се каже, че бе двойница на Лин, но несъмнено приликата бе невероятна. Зачудих се дали точно тази прилика го бе привлякла към Лин.

Прочетох и доста спомени за него от десетина местни жители. Адвокат, който твърдеше, че бил най-добрият му приятел в гимназията. Учителка, която възхваляваше жаждата му за знания. Благодарна съседка, на която често помагал. Извадих си бележника и записах имената им. Предположих, че ще успея да намеря адресите им в указателя, ако реша да се свържа с тях.

Вестникът от следващата седмица съобщаваше, че ваксината на Спенсър се оказала пълен провал. Статията отбелязваше, че според един от директорите на „Генстоун“ широкото рекламиране на ранните успехи на ваксината било прибързано. Снимката на Ник Спенсър, която придружаваше историята, очевидно бе издадена от компанията му.

В последния брой, отпреди пет дни, бе отпечатана същата снимка на Спенсър, но под друго заглавие: „Спенсър обвинен в присвояване на милиони“. На няколко места в статията бе използвана думата „набеден“, но редакторската колонка намекваше, че градчето е трябвало да му даде свой „Оскар“ за най-добър актьор, а не наградата „Почетен гражданин“.

Мили дойде и ми предложи още кафе. Приех и забелязах как очите й светнаха любопитно, когато видя снимките на Спенсър на масата. Реших да я поразпитам малко.

— Познавахте ли Никълъс Спенсър?

Тя поклати глава.

— Не. Беше напуснал градчето, когато дойдох тук преди двадесет години. Но ще ви кажа, че когато чухме как обрал компанията си, а ваксината била боклук, много хора тук се разстроиха. Бяха купили акции в компанията му, след като той получи медала. В речта си Спенсър каза, че ваксината щяла да стане най-важното откритие след ваксината за полиомиелит.

Помислих си, че претенциите му са звучали все по-грандомански. Дали е искал да привлече още няколко глупаци преди да изчезне?

— Вечерята имаше страхотен успех — продължи Мили. — Спенсър вече се бе появявал на кориците на няколко от националните списания и хората искаха да го видят отблизо. Той бе единствената знаменитост, излязла от този град. Чух, че след речта му бордът на директорите на болницата купил много акции на „Генстоун“. Сега всички са ядосани един на друг, задето са го повикали тук да го наградят. И за съжаление няма да успеят да продължат строежа на новото детско крило на болницата.

Мили държеше каната с кафе в дясната си ръка и сложи лявата на кръста си.

— Уверявам ви, в този град името на Спенсър вече е доста кално. Но, Бог да го прости — добави тя неохотно и ме погледна любопитно. — Защо се интересувате толкова от него? Репортер ли сте?

— Да — признах с леко колебание.

— Не сте първата, която разпитва за него. Някакъв агент от ФБР питаше кои са били приятелите му. Но аз му отговорих, че вече няма такива.

Платих сметката си, връчих на Мили визитната си картичка и казах:

— В случай че някога поискате да се свържете с мен.

После се върнах в колата. Този път подкарах към „Уинслоутеръс“ 71.

11.

Понякога имам късмет. Доктор Филип Бродерик нямаше приемни часове в четвъртък следобед. Пристигнах там в дванадесет без петнадесет и последният пациент тъкмо си тръгваше. Подадох една от чисто новите си картички от „Уолстрийт уикли“ на жената на рецепцията. Тя ме погледна любопитно и ме помоли да почакам, докато поговори с доктора. Стиснах палци и я послушах.

След малко се върна и каза:

— Докторът ще ви приеме.

Изглеждаше изненадана. Честно казано, и аз се почувствах така. От опит знам, че когато темата е спорна, имаш повече шанс да получиш интервю, ако позвъниш направо на вратата, отколкото ако се обадиш по телефона и се опиташ да си уредиш среща. Теорията ми е, че все още някои хора притежават вродена любезност и смятат, че щом си си направил труда да отидеш при тях, заслужаваш да те изтърпят. Останалата част от теорията ми гласи, че някои хора се съгласяват да те видят, защото се притесняват, че ако откажат, ще напишеш нещо лошо за тях.

Каквито и да бяха причините на доктора, важното бе, че щяхме да се видим. Сигурно бе чул стъпките ми, тъй като се надигна иззад бюрото си, когато влязох в кабинета. Беше висок слаб мъж в средата на петдесетте години с гъста посивяла коса. Поздравът му беше любезен, но делови.

— Госпожице Декарло, ще бъда напълно откровен. Съгласих се да говоря с вас, защото чета и уважавам списанието, което представлявате. Но трябва да разберете, че не сте нито първата, нито десетата репортерка, която идва тук.

Зачудих се колко ли истории за Никълъс Спенсър щяха да се появят в пресата. Можех само да се надявам, че ще допринеса с нещо интересно. Реших да проявя същата деловитост като доктора. Благодарих му, че се съгласи да се види с мен, седнах и заговорих директно.

— Доктор Бродерик, ако четете списанието ни редовно, знаете, че политиката ни е да казваме цялата истина, без да търсим сензации при разкриване на фактите. Възнамерявам да спазя тази политика, но имам и лични причини за любопитството си. Преди три години овдовялата ми майка се омъжи отново. Доведената ми сестра, която едва познавам, е съпругата на Никълъс Спенсър. Тя е в болница, където се лекува от раните, които получи, когато домът й бе подпален нарочно. Не знае какво да мисли за мъжа си, но иска да научи истината. Ще ви бъда безкрайно благодарна, ако ми помогнете с нещо.

— Четох за пожара.

Долових съчувствието, на което се надявах, макар да се ненавиждах, че съм изиграла този коз.

— Познавахте ли Никълъс Спенсър? — попитах.

— Познавах баща му, доктор Едуард Спенсър. Беше ми приятел. Споделях интереса му към микробиологията и често идвах тук да наблюдавам опитите му. За мен това бе вълнуващо хоби. Никълъс Спенсър вече бе завършил колежа и се бе преместил в Ню Йорк, когато се установих тук.

— Кога видяхте Никълъс Спенсър за последен път?

— На шестнадесети февруари, в деня след благотворителния бал.

— Той в града ли спа?

— Не, върна се на сутринта след бала. Не очаквах да го видя. Нека да ви обясня. Това е домът, където той е израснал, но предполагам, че вече го знаете.

— Да, знам го.

— Баща му почина внезапно от инфаркт преди дванадесет години, горе-долу по времето, когато Ник се ожени. Веднага предложих да купя къщата. Жена ми винаги я е харесвала, а и първият кабинет вече ми бе малък. По онова време възнамерявах да запазя лабораторията и да си поиграя с някои от ранните опити, които според доктор Спенсър нямаше да доведат до нищо. Попитах Ник дали би ми дал копие от документацията на баща му. Той ми я остави цялата. Взе само последните папки, защото според него съдържаха обещаващи проучвания. Предполагам, знаете, че майка му е умряла от рак съвсем млада и стремежът на бащи му бе да намери лечение за зловещото заболяване.

Спомних си напрегнатото лице на Ник, когато ми разказваше тази история.

— Използвахте ли бележките на доктор Спенсър? — попитах.

— Всъщност не — отговори Бродерик, като сви рамене. — Отначало бях прекалено зает, а после ми се наложи да прекроя лабораторията в два нови кабинета за прегледи. Прибрах документите на тавана, в случай че Спенсър се върне за тях. Но той го направи чак в деня след бала.

— Това е било само месец и половина преди да умре! Защо мислите, че се е върнал за тях?

Бродерик се поколеба.

— Не ми даде никакви обяснения, така че не мога да бъда сигурен. Очевидно бе неспокоен. Или по-скоро напрегнат. Но когато му казах, че напразно е пътувал дотук, той ме попита какво имам предвид.

— Какво имахте предвид?

— Миналата есен човек от компанията му дойде да прибере документацията и разбира се, аз му дадох всичко.

— Как реагира Ник? — запитах любопитно.

— Попита ме мога ли да опиша човека, който бе идвал тук, и знам ли името му. Не можах да си спомня името, но го описах. Беше добре облечен мъж, с червеникава коса, среден ръст, на около четиридесет години.

— Ник позна ли го по описанието?

— Не съм сигурен, но очевидно бе разстроен. Каза „Значи нямам толкова време, колкото си мислех“ и си тръгна.

— Дали е посетил някой друг в града?

— Предполагам, защото час по-късно, когато отивах към болницата, той ме задмина с колата си.

Бях планирала като следваща спирка училището на Ник. Но след като говорих с доктор Бродерик, промених намеренията си. Реших да отида направо в „Генстоун“, да намеря човека с червеникавата коса и да му задам няколко въпроса.

Ако наистина работеше за „Генстоун“, разбира се, в което силно се съмнявах.

12.

След посещението в болницата Нед се прибра у дома и легна на канапето. Беше се постарал да изпълни мисията, но отново се бе провалил пред Ани. Носеше бензин в буркан и запалка. Още една минута — и можеше да направи с болничната стая същото като с палата в Бедфорд.

Но тогава чу как вратите на асансьора се отварят и видя бедфордските ченгета. А те знаеха кой е. Не беше сигурен дали са видели лицето му, но не искаше да започнат да задават въпроси защо е в болницата, след като Ани вече е мъртва.

Разбира се, можеше да им каже, че е тук, защото има час при доктор Грийн. Това си беше вярно. Доктор Грийн бе претоварен с пациенти, но все пак го бе приел през обедната си почивка. Беше свестен човек, макар и да бе съгласен с Ани, че Нед е трябвало да обсъди продажбата на къщата в Гринуд лейк с нея.

Не сподели с доктор Грийн колко е ядосан, само му каза, че е адски тъжен, че Ани ужасно му липсва и все още много я обича.

Докторът не знаеше истинската причина за смъртта на Ани — как побягна от къщата, подкара бързо колата и бе ударена от камиона за боклук. И всичко това защото бе невероятно ядосана на мъжа си заради акциите на „Генстоун“. Грийн не знаеше, че Нед бе работил с градинаря, който се грижеше за палата в Бедфорд, и затова познаваше толкова добре мястото.

Лекарят му даде успокоителни и приспивателни. Нед взе две от тях веднага щом се прибра и заспа на канапето. Събуди се четиринадесет часа по-късно — в единадесет в четвъртък сутринта.

Хазайката му, госпожа Морган, звънна на вратата. Майка й бе собственица на къщата преди двадесет години, когато двамата с Ани се нанесоха тук, но госпожа Морган я наследи миналата година.

Нед не я харесваше. Беше едра жена с изражение на човек, който търси разправии. Той застана пред вратата, за да й попречи да влезе, но хазайката пак се опитваше да надникне вътре.

Най-после госпожа Морган заговори. Гласът й обаче не прозвуча грубо и силно както обикновено.

— Нед, мислех, че вече си отишъл на работа.

Той не отговори. Не я засягаше, че отново го бяха уволнили.

— Знаеш, че много съжалявам за Ани — продължи тя.

— Да, разбира се.

Чувстваше се толкова омаломощен от ефекта на приспивателните, че му бе трудно дори да промърмори.

— Нед, има проблем.

Съчувственият тон изчезна, заменен от деловит.

— Договорът ти изтича на първи юни. Синът ми ще се жени и се нуждае от апартамента ти. Съжалявам, но знаеш как е. В памет на Ани ще те оставя да живееш тук през май, без да плащаш наем.

След един час той потегли към Гринуд лейк. Някои от старите му съседи бяха навън и работеха в градините си. Нед спря пред имота, където навремето се бе издигала къщата им. Сега всичко бе зелена морава. Дори цветята, които Ани бе насадила с обич, бяха изчезнали. Дъртата госпожа Шафли, която живееше от другата страна на дома им, подкастряше мимозите в двора си. Тя вдигна глава, забеляза го и го покани на чай.

Сервира му домашен кекс и дори си спомни, че Нед обичаше чая много сладък.

Изглеждаш ужасно, Нед — каза тя с насълзени очи. — Ани не би се зарадвала да те види толкова неспретнат. Тя вечно се грижеше за вида ти.

— Трябва да се изнеса от апартамента — отвърна той. — Хазайката го иска за сина си.

— Къде ще отидеш?

— Не знам.

Макар все още да се бореше с ефекта от приспивателните, Нед внезапно се сети нещо.

— Госпожо Шафли, мога ли да наема стаята ви за гости, докато открия нещо друго?

Веднага забеляза отказа в очите й.

— Заради Ани — добави Нед, тъй като знаеше, че госпожа Шафли много обичаше жена му.

Но тя поклати глава отрицателно.

— Нед, няма да се получи. Не си най-спретнатият човек. Ани вечно разтребваше след теб. Къщата ми е прекалено малка и ще започнем да се караме.

— Мислех, че ме харесвате — отвърна Нед и усети как го обзема гняв.

— Харесвам те. Но да живееш с някого е друго нещо — каза тя и погледна през прозореца. — О, виж, Хари Харник.

Госпожа Шафли изтича до вратата и повика Харник.

— Ела у нас. Нед ми е на гости.

Хари Харник беше съседът, който предложи да купи къщата им, защото се нуждаеше от по-голям двор. Ако Хари не бе дал офертата си, Нед нямаше да продаде дома си и да вложи парите в проклетата компания. А сега Ани я нямаше, къщата я нямаше, а хазайката искаше да го изрита от апартамента. Госпожа Шафли, която винаги се държеше мило, когато Ани бе тук, дори не искаше да му даде стая под наем. А Хари Харник влизаше в къщата със съчувствена усмивка на лицето си.

— Нед, ужасно съжалявам за Ани. Беше прекрасен човек.

— Прекрасен — потвърди госпожа Шафли. Предложението на Харник да купи имота им бе първата стъпка към смъртта на Ани. А госпожа Шафли го бе повикала тук само защото не искаше да остава насаме с Нед. Страхуваше се от него. Дори и Харник го гледаше странно. Очевидно той също се страхуваше.

Хазайката, макар и да се надуваше, му предложи да остане безплатно в апартамента през май, защото и тя се страхуваше от него. Синът й никога не би се нанесъл при нея — двамата не се разбираха. Просто искаше да се отърве от Нед.

Лин Спенсър се уплаши от него, когато застана до вратата на болничната стая. Сестра й, онази Декарло, почти не го погледна, докато я интервюираха пред болницата, а вчера едва вдигна глава, за да го види. Но той щеше да промени това. Тя също щеше да се страхува от него.

В душата му се надигна дива ярост. Чувството му бе познато още от дете, когато стреляше по катерици в гората. Харник, Шафли, Лин Спенсър, сестра й — всичките бяха катерици. И щяха да си получат заслуженото също като катериците.

А той щеше да подкара доволно колата си и да ги остави смазани и кървящи, както бе постъпвал с катериците.

Каква беше онази песничка, която си пееше в колата? А, да. „Отиваме на лов“. Точно така.

Нед се засмя весело.

Хари Харник и госпожа Шафли се вторачиха в него.

— Нед — каза госпожа Шафли, — нали не забравяш да взимаш лекарството си?

Той си помисли, че не трябва да буди подозрения, и успя да потисне смеха си.

— Не забравям. Ани би искала да си взимам лекарството. Разсмях се, защото си припомних как Хари побесня заради старата кола, която се канех да поправям.

— Две стари коли, Нед. Заради тях улицата изглеждаше ужасно мизерна и Ани те накара да се отървеш от тях.

— Спомням си. Сигурно затова купи къщата ни — не искаше да докарвам тук стари коли за поправка. И когато жена ти искаше да звънне на Ани и да я пита съгласна ли е с продажбата, ти не й позволи да се обади. А вие, госпожо Шафли, знаехте, че Ани ще полудее от мъка, ако къщата й изчезне, но и вие не й се обадихте. Не й помогнахте да спаси дома си, защото искахте да ме разкарате оттук.

Лицата на събеседниците му издаваха силното им чувство за вина. Може и да бяха обичали Ани, но не достатъчно, за да й оставят дома.

Не им показвай как се чувстваш. Не се издавай.

— Ще тръгвам — каза Нед. — Надявам се, вече осъзнавате, че съм наясно с конспирацията ви и се моля да горите в ада заради нея.

Обърна им гръб и излезе. Докато отваряше вратата на колата си, забеляза червено лале близо до пътеката, където навремето бе къщата им. Пред очите му изникна образът на Ани, която садеше цветята си с любов.

Нед се втурна към лалето, изскубна го и го вдигна към небето. Обеща на Ани, че ще отмъсти за нея. Лин Спенсър, Карли Декарло, хазайката му, госпожа Морган, Хари Харник, госпожа Шафли. Ами Бес — съпругата на Хари? Нед се замисли и добави и Бес към списъка. Можеше все пак да се обади на Ани и да я предупреди за продажбата на къщата. И тя не заслужаваше да живее.

13.

Не бях сигурна дали не навлизам в територията на доктор Кен Пейдж, когато потеглих към офиса на „Генстоун“ в Плезънтвил, но чувствах, че трябва да го направя. Докато шофирах от Кънектикът към Уестчестър, не спирах да обмислям възможността човекът, прибрал документацията на доктор Спенсър, да е изпратен от детективска фирма, която можеше да е наета дори от самата компания.

В речта си на събранието на акционерите Чарлз Уолингфорд заяви, или поне намекна, че липсващите пари и проблемът с ваксината били абсолютно шокиращи и неочаквани. Но месеци преди катастрофата на самолета някой бе прибрал старата документация. Защо?

„Нямам толкова време, колкото си мислех“ — бе казал Ник Спенсър на доктор Бродерик. Не е имал време за какво? Да си прикрие следите? Да си осигури бъдеще на ново място с ново име, може би дори ново лице и милиони долари? Или пък съществуваше съвсем различна причина? И защо мислите ми непрестанно се връщаха към тази възможност?

Този път помолих да се видя с доктор Келтавини и казах, че е спешно. Секретарката ме накара да изчакам. Мина около минута и половина преди да ми каже, че доктор Келтавини е зает, но помощничката му доктор Кендал ще ме приеме.

Сградата на лабораторията се намираше зад и вдясно от главния офис и до нея се стигаше по дълъг коридор. Пазачът провери чантата ми и ме накара да мина през детектор за метали. После зачаках доктор Кендал да дойде да ме вземе.

Тя се оказа сериозна жена между тридесет и пет и четиридесет и пет години, с права тъмна коса и издадена брадичка. Заведе ме в кабинета си.

— Вчера се запознах с доктор Пейдж от вашето списание. Той прекара доста време с доктор Келтавини и с мен. Смятах, че сме успели да отговорим на всичките му въпроси.

— Има един въпрос, който Кен Пейдж не би могъл да зададе. Свързан е с нещо, което научих едва тази сутрин. Доктор Кендал, разбрах, че първоначалният интерес на Никълъс Спенсър към ваксината е бил предизвикан от проучванията на баща му в домашната лаборатория.

Тя кимна.

— И аз съм чувала същото.

— Ранната документация на доктор Спенсър е била запазена за Ник от лекаря, който купил къщата им в Каспиън, Кънектикът. Но човек, който твърдял, че е от „Генстоун“, отишъл там миналата есен и взел документацията.

— Защо казвате „твърдял, че е от «Генстоун»“?

Обърнах се. Доктор Келтавини стоеше до вратата.

— Причината е, че Ник Спенсър лично отишъл да прибере документите и според доктор Бродерик бил видимо разстроен, когато научил за онова посещение.

Трудно бе да се прецени реакцията на Келтавини. Изненада? Загриженост? Или по-скоро нещо като тъга? Бих дала всичко, за да мога да прочета мислите му.

— Знаете ли името на човека, който е взел документацията? — попита доктор Кендал.

— Доктор Бродерик не помни името му. Описа го като добре облечен мъж с червеникава коса, на около четиридесет години.

Спогледаха се. Доктор Келтавини поклати глава.

— Няма такъв човек, свързан с лабораторията. Вероятно секретарката на Ник Спенсър, Вивиан Пауърс, би могла да ви помогне.

Искаше ми се да задам поне двайсет въпроса на доктор Келтавини. Инстинктът ми сочеше, че възрастният човек е във война със самия себе си. Предния ден ми бе казал, че презира Ник Спенсър не само заради лицемерието му, но и защото бе съсипал репутацията му. Не се съмнявах, че говореше искрено, но чувствах, че в главата му се върти още нещо. Той се обърна към доктор Кендал:

— Лора, ако ние бяхме изискали документацията, нямаше ли да използваме собствените си доставчици?

— Така мисля, докторе.

— Аз също. Госпожице Декарло, знаете ли телефона на доктор Бродерик? Бих искал да поговоря с него.

Дадох му телефона и си тръгнах. Отбих се на рецепцията и там потвърдиха, че ако господин Спенсър е искал да му се достави нещо, със сигурност би използвал един от тримата си доставчици за тази цел. Поисках да се видя и с Вивиан Пауърс, но ми съобщиха, че си е взела почивен ден.

Напуснах „Генстоун“ сигурна поне в едно: човекът с червеникавата коса, който бе взел документацията на доктор Спенсър, не е бил упълномощен да направи това.

Въпросът беше къде са отишли документите. И каква важна информация са съдържали?

14.

Не знам кога точно започнах да се влюбвам в Кейси Дилън. Май още преди години. Името му е Кевин Къртис Дилън, но цял живот го наричат Кейси, също както аз, Марша, съм известна като Карли. Кейси е хирург-ортопед в специализирана болница. Навремето, когато и двамата живеехме в Риджпорт, а аз бях в първия клас на гимназията, той ме покани на абитуриентския си бал. Паднах си по него, но после Кейси отиде в колеж, а когато се върна, не ми обръщаше никакво внимание.

Видяхме се отново преди около шест месеца във фоайето на бродуейски театър. Аз бях сама, а той — с гадже. След един месец ми се обади. Две седмици по-късно отново ми се обади. Ясно е, че доктор Дилън, красивият тридесет и шест годишен хирург, не копнее за компанията ми прекалено често. Е, сега ми се обажда редовно, но не достатъчно редовно за мен.

Мога да призная, че макар да се страхувам да не разбият отново сърцето ми, обичам всеки миг, в който съм с Кейси. Бях невероятно шокирана, когато се събудих посред нощ преди няколко месеца и си припомних съня си, в който ние с него купувахме салфетки за коктейли за купоните в дома ни. В съня си дори видях имената ни, бродирани на салфетките — „Кейси и Карли“.

Повечето от срещите ни са планирани предварително, но когато се прибрах у дома след тежкия и дълъг ден, на телефонния секретар ме чакаше съобщение: „Карли, искаш ли да хапнем някъде?“

Идеята ми се стори чудесна. Кейси живее на Западна осемдесет и пета улица и често се срещаме в едно ресторантче в центъра. Звъннах му, оставих съобщение, че с удоволствие ще вечерям с него, после си записах събитията от деня и реших да си взема горещ душ.

Цедката на душа ми е сменяна вече два пъти, но без резултат. Все още първо едва капе, после те зашеметява със силна струя, а температурата на водата е направо травмираща. Вечно си мисля колко ли е хубаво да се потопиш в топло джакузи. Бях планирала да се снабдя с една от тези луксозни вани, когато си купя нов апартамент, но сега благодарение на инвестицията ми в „Генстоун“ джакузито се бе превърнало в химера.

Кейси ми звънна, докато си сушах косата. Разбрахме се, че китайска вечеря в „Шун Ли“ е прекрасна идея и ще се видим в осем, за да се приберем навреме. Той имаше планирана операция за рано сутринта, а аз трябваше да се подготвя за срещата с момчетата в девет часа.

Стигнах до „Шун Ли“ точно в осем. Кейси ме очакваше в едно от сепаретата с вид на човек, който чака от известно време. Винаги ме кара да се чувствам закъсняла, макар да може да си сравни часовника по мен. Поръчахме си вино, прегледахме менюто и се споразумяхме да си разделим порция скариди „Темпура“ и лютиво пиле. После се заприказвахме за последните няколко седмици.

Похвалих му се с назначението в „Уолстрийт уикли“ и той се впечатли. После му разказах за статията за Никълъс Спенсър и разсъждавах на глас — нещо, което съм склонна да правя само когато съм с Кейси.

— Проблемът е, че насочената към Спенсър ярост е абсолютно лична. Разбира се, става дума за пари и за някои хора е само това, но за другите има и нещо повече. Чувстват се напълно предадени.

— Смятали са го за божество, което ще ги докосне и ще ги излекува — рече Кейси. — Като лекар ежедневно виждам обожествяването на героите, когато успеем да спасим пациент. Спенсър обещаваше да освободи целия свят от заплахата на рака и когато ваксината се провали, може да е откачил.

— Какво искаш да кажеш с това „откачил“?

— Карли, по каквато и да е причина той е откраднал пари. Ваксината му се провали. Очакваше го позор и затвор. Чудя се каква ли е била застраховката му. Някой проверил ли е?

— Сигурна съм, че Дон Картър, който отговаря за деловата част от статията ни, ще го направи, ако вече не се е погрижил, разбира се. Значи смяташ, че Ник Спенсър нарочно е решил да катастрофира?

— Няма да е първият, избрал този изход.

— Да, предполагам, че си прав.

— Карл и, изследователските лаборатории са оранжерия за клюки. Говорих с някои хора. От няколко месеца се носели слухове, че окончателните резултати в „Генстоун“ не отговарят на очакванията.

— Мислиш ли, че Спенсър е знаел това?

— Ако всеки друг в бизнеса е знаел, не виждам как той би могъл да не го чуе. Позволи ми да ти обясня нещо. Фармацевтичните компании правят бизнес за милиарди долари. „Генстоун“ не са единствените, които отчаяно се опитват да излекуват рака. Компанията, която открие вълшебното средство, ще получи патент за милиарди. Не се залъгвай. Другите компании подскачат от радост, че ваксината на Спенсър се провали. Всички те работят ожесточено, за да станат победители. Парите и Нобеловата награда са доста добър стимул.

— Не представяш медицината в много добра светлина, докторе.

— Не възнамерявах да я представям в каквато и да е светлина. Просто ти казвам как стоят нещата. Същото е и с болниците. Конкурираме се за пациенти. Те ни носят приходи. А приходите означават, че болницата може да поддържа най-доброто съвременно оборудване. И как привличаш пациенти? С назначаването на най-добрите лекари. Как мислиш, защо лекари, които вече са си създали име в тяхната област, непрестанно биват канени на нови места? За тях се води война и винаги е било така. Имам приятели в изследователските лаборатории по болниците, които ми казват, че вечно са нащрек за шпиони. Кражбата на информация за нови лекарства и ваксини не спира. А дори и без кражбите състезанието да си първият, открил вълшебното лекарство или ваксина, продължава двадесет и четири часа в денонощието седем дни седмично. Ник Спенсър е бил изправен срещу всичко това.

Думата „шпиони“ ме впечатли и се замислих за непознатия, който бе взел документацията от кабинета на доктор Бродерик. Разказах на Кейси за него.

— Карли, казваш, че Ник Спенсър е взел част от документацията на баща си преди дванадесет години, а някакъв неупълномощен тип се е върнал за остатъка миналата есен. Това не ти ли говори, че някой я е смятал за изключително ценна? При това е стигнал до този извод още преди самият Спенсър да се усети.

— Последните думи на Спенсър били „Нямам толкова време, колкото си мислех“. Това се случва само шест седмици преди катастрофата на самолета му. Непрестанно мисля за тези думи.

— Какво е искал да каже?

— Не знам. Но според теб на колко души може да е разказал, че документацията на баща му се намира в старата семейна къща? Имам предвид, когато се изнесеш и в дома ти дойде ново семейство, не е обичайно да оставиш нещата си там на склад. Просто обстоятелствата тук са били различни. Докторът се е надявал да работи в лабораторията като хоби, но сега твърди, че я използвал за кабинети за преглед.

Вечерята ни пристигна. Изглеждаше и ухаеше вълшебно. Осъзнах, че не съм хапнала нищичко след онази кифла в малкото ресторантче. После си помислих, че след като се видя с Кен Пейдж и Дон Картър в офиса утре сутрин, отново ще подкарам към Каспиън.

Когато доктор Бродерик се бе съгласил да се види с мен, бях доста изненадана. Също така ме изненада признанието му, че е разполагал с част от документацията на доктор Спенсър и само преди месеци я е предал на човек, чието име не си спомня. Спенсър винаги бе твърдял, че проучванията на баща му са помогнали много в работата в „Генстоун“. Беше оставил документацията в старата къща по молба на доктор Бродерик. А той е трябвало да се отнася с нея изключително грижливо.

Може и да го е правил. Може би въобще не съществуваше червенокос човек.

— Кейси, страхотно ми помагаш в мисленето — казах и се нахвърлих върху скаридите. — Май е трябвало да станеш психиатър.

— Всички лекари са психиатри, Карли. Някои просто още не са го разбрали.

15.

Чудесно е да съм в „Уолстрийт уикли“, да си имам собствено бюро и компютър. Може и да има хора, които мечтаят само за път, но аз не съм от тях. Е, не че не обичам да пътувам. Правила съм профили на знаменитости, които са ме отвеждали в Европа, Южна Америка и дори в Австралия, но след като ме е нямало няколко седмици, с радост се прибирам у дома.

За мен домът е прекрасното късче земя, наречено остров Манхатън. Обичам да се разхождам из него и да чувствам присъствието на сградите, които прадедите ми видели, когато пристигнали в Ню Йорк — единият от Изумрудения остров (Ирландия), а другият от Тоскана.

Тези мисли прелетяха из главата ми, докато подреждах малкото си лични вещи в бюрото и преглеждах бележките си за събранието, което щеше да се състои в кабинета на Кен.

В света на горещите новини и крайните срокове няма губене на време. Кен, Дон и аз се поздравихме набързо и веднага се захванахме за работа. Кен се настани зад бюрото си. Беше облечен в пуловер и риза с отворена яка и приличаше на пенсиониран футболист.

— Ти си първи, Дон — каза той. Дон прелисти бележките си.

— Спенсър бил назначен в компания за медицински доставки „Джакман“ преди четиринадесет години, след като взел магистърска степен в Корнел. По онова време компанията била малка и семейна. С помощта на тъста си Спенсър откупил дяловете на семейство Джакман. Преди осем години, когато създал „Генстоун“, започнал да продава акции, за да финансира проучванията. Купил си къщата в Бедфорд и апартамента в Ню Йорк. Имението струвало три милиона, но с подобренията и нарастването на цените по време на пожара вече било няколко пъти по-скъпо. Апартаментът бил купен за четири милиона, а и в него били вложени доста пари. Но не бил една от онези мансарди с астрономически цени, за какъвто го представят в статиите. И къщата, и апартаментът имали ипотеки, които постепенно били изплатени.

Спомних си думите на Лин, че е живяла в дома на първата съпруга на Ник.

— Кражбите в компанията започнали преди години. А преди година и половина Ник Спенсър започнал да взима заеми срещу собствените си акции. Никой не знае защо.

— За да запазим последователността, ще се включа тук — каза Кен. — Това е било по времето, когато, според доктор Келтавини, в лабораторията са се появили проблеми. Поколения мишки, получили ваксината, започнали да развиват ракови клетки. Спенсър вероятно е осъзнал, че къщичката му от карти ще се срине всеки момент, и се е захванал да присвои колкото се може повече. Смята се, че срещата в Пуерто Рико е била стъпка по пътя му към изчезване от страната. Но после късметът му изневерил.

— Споменал пред лекаря, който купил къщата на баща му, че нямал толкова време, колкото си мислел — обадих се и аз, а после им разказах за документацията, която доктор Бродерик бил предал на червенокос човек, представил се за служител на Спенсър. — Трудно ми е да повярвам, че някой лекар би предал подобна документация, без да провери дали молбата е редовна или поне да получи подписана разписка за нея.

— Възможно ли е някой от компанията да е имал подозрения към Спенсър? — попита Дон.

— Не и според онова, което чух на събранието на акционерите — отговорих. — И определено за доктор Келтавини съществуването на тази документация бе новина. Мисля, че ако някой би се заинтересувал от ранните експерименти на аматьор микробиолог, това трябва да е човек като него.

— Бродерик споделял ли е с някой друг за прибирането на документацията? — попита Кен.

— Спомена, че е говорил със следователите. А след като ми разказа историята доброволно, смятам, че никой друг не я знае — отговорих, но осъзнах, че не бях задала този въпрос на доктор Бродерик.

— Вероятно са ходили да го видят хората от прокуратурата — реши Дон. — Те се опитват да открият парите, но аз смятам, че са в някоя швейцарска сметка.

— Там ли е възнамерявал да се покрие? — попитах.

— Не може да се каже със сигурност. Има и други места, които приветстват с радост хората с много мангизи и не задават въпроси. Спенсър харесвал Европа и говорел отлично френски и немски, така че нямаше да му е трудно да се приспособи към живота там.

Спомних си какво Ник ми бе казал за сина си Джак: „Той е всичко за мен.“ Наистина ли е смятал да изостави сина си тук, където не би могъл да се върне, без да го тикнат в затвора? Зададох въпроса на глас, но Дон и Кен не видяха нищо странно в него.

— Благодарение на огромната открадната сума хлапето може да се качи на самолета, и да посети татко по всяко време. Мога да ти дам дълъг списък с хора, които не могат да се върнат тук, но много държат на семействата си. А и колко често щеше да вижда детето, ако беше в затвора?

— Все още има неясноти — напомних. — Лин. Ако може да й се вярва, тя не е участвала в измамата. Дали Ник е планирал да я остави на сухо? Не мога да си представя, че тя би живяла в изгнание. Положила е много усилия да се вмъкне в шикозното общество на Ню Йорк и твърди, че сега няма никакви пари.

— Онова, което за хората като Лин Спенсър е липса на пари, се различава доста от нашите разбирания — сухо отвърна Дон и се надигна.

— Още нещо — казах бързо. — Бих искала да разкажа точно за това в статията. Прегледах различни истории за корпоративни провали и навсякъде се споменава колко тежкарски е живял човекът, присвоявал пари. Става дума за самолети, яхти и десетки къщи. А ние не разполагаме с подобна история. Каквото и да е направил Ник Спенсър с парите, не го виждаме. Затова искам да интервюирам малките хора, включително човека, когото обвиниха за пожара. Дори и да е виновен, в което силно се съмнявам, беше отчаян, защото дъщеричката му умира от рак, а той ще загуби дома си.

— Какво те кара да мислиш, че не е виновен? — попита Дон. — Случаят изглежда непоклатим.

— Видях го на събранието на акционерите. Бях рамо до рамо с него, когато избухна.

— И колко време продължи това? — запита Дон, като повдигна едната си вежда, номер, на който винаги бях завиждала.

— Около две минути най-много — признах. — Но независимо дали той е запалил пожара или не, определено е пример за това какво се случва с истинските жертви при банкрута на „Генстоун“.

— Поговори с някои от тях — съгласи се Кен. — Е, да се залавяме за работа.

Върнах се на бюрото си и прегледах досието на Спенсър. След катастрофата някои от близките му в „Генстоун“ бяха говорили с пресата. Единият цитат бе от Вивиан Пауърс, секретарката му от шест години. Беше го възхвалила до небесата. Звъннах й в офиса в Плезънтвил и стиснах палци, като се молех днес да е на работа.

Вивиан ми каза твърдо, че не е съгласна да даде интервю, независимо лично или по телефона. Прекъснах я преди да успее да ми затвори.

— Участвам в екипа на „Уолстрийт уикли“, който пише статия за Никълъс Спенсър — казах. — Ще бъда съвсем откровена. Иска ми се да напиша и нещо положително за него, но хората са толкова ядосани заради загубата на парите си, че портретът му се очертава доста негативен. Вие сте една от малкото, говорили мило за него. Но предполагам, че вече и вие сте си променила мнението.

— Никога няма да повярвам, че Никълъс Спенсър е взел и стотинка за себе си — разгорещено отвърна тя, но гласът й затрепери. — Беше прекрасен човек — довърши почти шепнешком. — Това е моето мнение.

Останах с впечатлението, че Вивиан Пауърс се страхува да не я подслушват.

— Утре е събота — казах бързо. — Мога да дойда у вас или да се срещнем където ви е удобно.

— Не, не утре. Ще трябва да си помисля.

Щрак и линията прекъсна. Зачудих се какво ли имаше предвид Вивиан, когато каза, че Ник не би взел никакви пари за себе си.

Обещах си, че дори и да не е утре, все някога ще поговоря с госпожица Пауърс.

16.

Докато Ани беше жива, не му позволяваше да пие, защото казваше, че алкохолът пречи на лекарствата му. Но на път за вкъщи Нед се отби в магазина и купи няколко бутилки бърбън и скоч. Не бе взимал лекарствата си, откак Ани умря, така че тя сигурно нямаше да се разсърди, че пие.

— Трябва да поспя, Ани — обясни той, когато отвори едната бутилка. — Пиенето ще ми помогне да заспя.

И наистина му помогна. Заспа на креслото, но после нещо се случи. Не бе сигурен дали сънува, или само си припомня нощта на пожара. Стоеше сред дърветата с туба бензин в ръка, когато някаква сянка изскочи от къщата и забърза по частния път.

Духаше силен вятър и клоните на дърветата се люлееха пред очите му. Отначало си помисли, че вижда техните сенки. Но после сянката се превърна в мъжка фигура и дори му се стори, че вижда лице в съня си.

Дали това бе като сънищата му за Ани, толкова реални, че дори усещаше уханието на праскова от нейния лосион за тяло?

Сигурно е така, реши Нед. Само сън, нали?

В пет часа, когато започна да просветлява, той се надигна. Тялото го болеше от спането в креслото, но болката в сърцето му бе още по-ужасна. Искаше Ани. Нуждаеше се от нея. Но вече я нямаше. Прекоси стаята и си взе пушката. Всички тези години я бе държал скрита зад купчина боклуци в тяхната половина на гаража. Седна отново и стисна дулото.

Пушката щеше да го отведе при Ани. Щеше да отиде при нея, когато приключи с онези хора, които бяха причинили смъртта й.

Внезапно си припомни миналата нощ. Лицето в имението в Бедфорд. Само сън ли беше или наистина го бе видял?

Нед легна и се опита да заспи отново, но не можа. Изгорената му ръка бе възпалена и го болеше ужасно, но не можеше да отиде в спешното отделение. Бе чул по радиото, че са арестували някакъв мъж с изгорена ръка.

Имаше късмет, че срещна доктор Райън във фоайето на болницата. Ако беше отишъл в спешното отделение, някой можеше да съобщи в полицията. И тогава щяха да открият, че миналото лято бе работил за градинаря в Бедфорд. Но пък някъде бе загубил рецептата, която доктор Райън му даде.

Вероятно ако намаже ръката с масло, ще се почувства по-добре. Веднъж майка му бе направила така, когато си изгори ръката, палейки цигара от печката.

Разумно ли бе да помоли доктор Райън за нова рецепта? Можеше да му се обади по телефона.

Но това нямаше ли да напомни на доктора, че часове след пожара в Бедфорд Нед му бе показал изгорената си ръка?

Не можеше да реши какво да прави.

17.

Бях изрязала всички статии за Ник Спенсър от „Каспиън джърнъл“. След като говорих с Вивиан Пауърс, ги прегледах отново и намерих снимката от вечерята на петнадесети февруари, на която Ник бе получил наградата „Почетен гражданин“. Под снимката бяха написани имената на всички на неговата маса. Това бяха председателят на борда на директорите на болницата в Каспиън, кметът, щатският сенатор, свещеникът и няколко мъже и жени, несъмнено важни клечки в града, от онези, които задължително присъстват на всички благотворителни вечери.

Записах си имената им и потърсих телефоните. Исках да разбера при кого бе отишъл Ник на следващата сутрин след срещата си с доктор Бродерик. Шансът не бе голям, но може би е бил някой от тези хора. Реших да не досаждам на кмета, щатския сенатор и председателя на борда на директорите на болницата и да поговоря с някоя от жените.

Според доктор Бродерик Спенсър се върнал неочаквано в Каспиън онази сутрин и бил разстроен от липсата на документацията на баща му. Винаги се опитвам да се поставя на мястото на човека, когото искам да проуча. Ако бях на мястото на Ник и нямах какво да крия, щях да отида направо в офиса си и да започна разследване.

Снощи, след като се прибрах от вечерята с Кейси, облякох любимата си нощница, пъхнах се в леглото, облегната на няколко възглавници, и разпрострях върху покривката всички статии за Ник, които бях събрала. В нито една от тях не се споменаваше фактът, че Спенсър е оставил документацията от ранните експерименти на баща си при доктор Бродерик в Каспиън.

Логично е подобна информация да е известна на малко хора. Но ако можеше да се вярва на доктор Келтавини и доктор Кендал, те не знаеха за съществуването на старите бележки, а човекът с червената коса не е бил от доставчиците на компанията.

Но как някой извън компанията би могъл да знае за документацията, а и защо би искал да се сдобие с нея?

Звъннах на три от телефоните и оставих съобщения. Единственият човек, с когото се свързах, бе отец Хауел, презвитерианският свещеник от благотворителната вечеря. Държа се любезно, но каза, че онази вечер не бил говорил много с Ник Спенсър.

— Поздравих го за получаването на наградата, разбира се. А после, както всички други, и аз бях изненадан и натъжен, когато научих за обвиненията срещу него и за това, че болницата е претърпяла ужасна финансова загуба заради инвестициите в компанията му.

— Отче, на повечето подобни балове хората стават от местата си и се смесват с останалите. Забелязахте ли Ник Спенсър да говори с някого?

— Не, не забелязах, но мога да поразпитам, ако искате.

Разследването ми не напредваше. Обадих се в болницата и ми съобщиха, че са изписали Лин.

Според сутрешните вестници Марти Бикорски бе обвинен в подпалвачество и застрашаване на живота й, но все пак беше освободен под гаранция. Открих името му в указателя на Уайт Плейнс и набрах номера. Включи се телефонен секретар и оставих съобщение: „Обажда се Карли Декарло от «Уолстрийт уикли». Видях ви на събранието на акционерите и не ми направихте впечатление на човек, който би подпалил нечий дом. Надявам се да ми се обадите. Ако мога, бих искала да ви помогна.“

Телефонът ми звънна секунди след като затворих.

— Обажда се Марти Бикорски — представи се той с измъчен глас. — Не мисля, че някой би могъл да ми помогне, но ще се радвам, ако опитате.

След час и половина паркирах пред къщата му — спретната и добре поддържана стара постройка. На моравата отпред се вееше американското знаме. Капризното априлско време продължаваше да прави номера. Този ден духаше силен вятър и се бе смрачило. Трябваше да си облека пуловер под лекото пролетно яке.

Бикорски сигурно ме бе очаквал с нетърпение, защото вратата се отвори още преди да звънна. Вгледах се в лицето му и първата ми мисъл беше: горкият човечец! Изражението му беше толкова измъчено, че сърцето ме заболя. Но той направи усилие да изправи отпуснатите си рамене и успя да се усмихне леко.

— Заповядайте, госпожице Декарло. Аз съм Марти Бикорски.

Протегна ръка, но бързо я отдръпна. Беше здраво увита в бинтове. Спомних си обяснението му пред ченгетата, че я е изгорил на печката.

Тесният коридор водеше към кухнята. Всекидневната се намираше вдясно от вратата. Марти каза:

— Жена ми прави кафе. Можем да седнем в кухнята, ако искате.

— Чудесно.

Последвах го в кухнята, където жена, застанала с гръб към нас, вадеше кекс от фурната.

— Рода, това е госпожица Декарло — представи ме Марти.

— Моля, наричайте ме Карли. Всъщност името ми е Марша, но в училище децата започнаха да ми викат Карли и така си останах и до днес.

Рода Бикорски беше горе-долу на моята възраст, няколко сантиметра по-висока от мен, с дълга тъмно руса коса и яркосини очи. Бузите й бяха порозовели. Зачудих се това ли беше естественият им цвят, или емоционалният катаклизъм в живота й се отразяваше на здравето й.

И тя като съпруга си бе облечена в джинси и фланела. Усмихна се мило и каза:

— Иска ми се някой да измисли подходящ прякор за Рода.

Кухнята беше безукорно чиста и уютна. Масата и столовете бяха в ранен американски стил, а линолеумът с шарки на тухли бе същият като в старата ни къща.

Настаних се до масата, благодарих за кафето и с удоволствие си взех парче кекс. От мястото си виждах през прозореца малкия заден двор. Две люлки и катерушка подсказваха за детско присъствие.

Рода Бикорски забеляза накъде гледам.

— Марти построи катерушката и люлките за Маги — обясни тя и седна срещу мен. — Карли, ще бъда напълно откровена с теб. Не ни познаваш. Репортер си. Тук си, защото каза на Марти, че искаш да ни помогнеш. Имам един съвсем елементарен въпрос. Защо искаш да ни помогнеш?

— Присъствах на събранието на акционерите. Впечатлението ми от избухването на съпруга ти бе, че е отчаян баща, а не отмъстител.

Изражението й стана по-дружелюбно.

— Значи знаеш за него повече от полицаите. Ако бях усетила накъде бият, никога нямаше да им разкажа за безсънието на Марти и за това, че става посред нощ да пуши.

— Винаги си ме тормозила да откажа цигарите — сухо каза Марти. — Трябваше да те послушам.

— От прочетеното във вестниците разбрах, че веднага след събранието на акционерите си отишъл на работа в бензиностанцията. Така ли беше? — попитах.

Бикорски кимна.

— Смяната ми беше от три до единадесет. Закъснях, но едно от момчетата ме покри. След работа още се чувствах нервен, затова отидох да пийна няколко бири преди да се прибера у дома.

— Вярно ли е, че в бара си споменал нещо за подпалване на дома на Спенсър?

Той се намръщи и поклати глава.

— Виж, няма да те лъжа, загубата на парите ме разстрои. Съсипан съм. Това е домът ни, а сега трябва да го обявим за продан. Но никога не бих подпалил нечия къща. Само си дрънкам.

— Точно така е! — потвърди Рода, като стисна ръката на мъжа си, а после го погали по бузата. — Всичко ще се оправи, Марти.

Бях напълно убедена, че Бикорски казва истината. Всички доказателства срещу него бяха косвени.

— Значи си излязъл да запалиш цигара около два часа във вторник сутрин?

— Да. Гаден навик е, но когато се събудя и усетя, че не мога да заспя отново, няколко цигари ме успокояват.

Погледнах през прозореца и забелязах, че вятърът се бе усилил още повече. Това ми напомни нещо.

— Чакай малко — казах. — Нощта в понеделник срещу вторник беше доста студена. Навън ли седя?

Той се поколеба за миг.

— Не. Седях в колата.

— В гаража?

— На пътя. Запалих двигателя.

Двамата с Рода се спогледаха. Тя очевидно искаше да го предупреди да не казва нищо повече. Телефонът звънна. Усетих, че Марти се зарадва на повода да напусне масата. Върна се при нас с мрачно лице.

— Карли, обади се адвокатът ми. Побесня, че съм ти позволил да дойдеш тук. Нареди ми да не казвам и дума повече.

— Татко, ядосан ли си?

Дребно четиригодишно момиченце влезе в кухнята, като влачеше одеялце зад себе си. Имаше дългата руса коса на майка си и сините й очи, но бе бяло като тебешир. Детето изглеждаше толкова крехко, че ми напомни за порцелановите кукли, които бях видяла в един музей.

Бикорски се наведе и вдигна дъщеря си.

— Не съм ядосан, скъпа. Поспа ли добре?

— Аха.

Той се завъртя към мен.

— Карли, това е нашата Маги.

— Татко, трябваше да кажеш, че съм твоето съкровище Маги.

Марти се престори на ужасен.

— Как можах да забравя? Карли, това е нашето съкровище Маги. Маги, това е Карли.

Поех малката протегната ръчица.

— Приятно ми е да се запознаем, Карли — усмихна се замечтано детето.

Надявах се очите ми да не се напълнят със сълзи. Очевидно момиченцето беше много болно.

— Здрасти, Маги. И на мен ми е приятно да се запознаем.

— Искаш ли да ти направя мляко с какао, докато мама изпрати Карли? — предложи Марти на дъщеря си.

Тя потупа бинтованата му ръка.

— Ако обещаеш, че няма да се изгориш отново, докато правиш какаото.

— Обещавам, принцесо — сериозно каза той и се обърна към мен. — Можеш да напишеш и това, ако искаш.

— Ще го направя.

Рода ме изпрати до вратата.

— Маги има тумор в мозъка. Знаеш ли какво казаха лекарите преди три месеца? Посъветваха ни да я отведем у дома и да й се радваме. Да не я тормозим с облъчване и химиотерапия, да не позволяваме на разни шарлатани да ни залъгват с какви ли не лечения, защото нищо не може дай помогне. Казаха, че Маги няма да е при нас следващата Коледа.

Бузите на Рода порозовяха още по-силно.

— Карли, ще ти кажа нещо: когато денонощно се молиш на Господ да пощади единственото ти дете, не го дразниш, като подпалиш чужда къща — изхлипа Рода. — Накарах Марти да ипотекира дома ни за втори път. Миналата година ходих в болница „Сейнт Ан“ при един умиращ приятел. Ник Спенсър работеше там като доброволец. Там се запознахме. Разказа ми за ваксината, която разработваше. Беше напълно сигурен, че тя ще излекува рака. Тогава убедих Марти да вложи всичките ни пари в компанията му.

— Запознала си се с Ник Спенсър в болницата? Бил е доброволец там?

Бях зашеметена от изненада.

— Да. И миналия месец, когато разбрахме за Маги, отидох при него. Каза ми, че ваксината не е готова и не може да й помогне. Не мога да повярвам, че такъв човек би могъл да мами, да рискува… — Тя поклати глава и изхлипа. — Малкото ми момиченце ще умре!

— Мамо!

— Идвам, бебчо.

Рода избърса нервно сълзите, които се стичаха по бузите й. Отворих вратата.

— Застанах на страната на Марти инстинктивно — казах. — А сега, след като се запознах и с теб, ако има някакъв начин да помогна, ще го намеря.

На път към Ню Йорк проверих съобщенията на телефона си. Едното ме накара да изтръпна. „Госпожице Декарло, обажда се Мили. Сервирах ви в Каспиън вчера. Знам, че отидохте да се видите с доктор Бродерик, след като си тръгнахте оттук. Сметнах за разумно да ви уведомя, че докато тичал тази сутрин, бил прегазен от кола и не очакваме да оживее.“

18.

Прибрах се у дома на автопилот. Не спирах да мисля за прегазения доктор Бродерик, който бе в кома. Инцидент ли беше? Непрекъснато си задавах този въпрос.

Веднага след разговора с доктора бях отишла в „Генстоун“, за да разбера кой бе изпратил онзи човек да прибере документацията. Говорих с доктор Келтавини и доктор Кендал. Разпитвах на рецепцията за възможните доставчици и описах мъжа с червеникавата коса. А тази сутрин, само няколко часа по-късно доктор Бродерик е бил нападнат. Нарочно използвам думата „нападнат“, а не бутнат случайно.

Звъннах в ресторантчето в Каспиън и поговорих с Мили. Каза ми, че инцидентът се случил около шест сутринта в малкия парк близо до дома на лекаря.

— Полицаите смятат, че онзи е бил пиян. Минал в другото платно, за да удари доктора. Не е ли ужасно? Моли се за него, Карли.

Със сигурност щях да го направя.

Прибрах се у дома в пет часа и облякох лек пуловер и панталон. Сипах си чаша вино, извадих малко сирене и бисквити, качих крака на табуретката и се замислих за деня.

Малката Маги, която щеше да живее още само няколко месеца, ми напомни за Патрик. Зачудих се дали щеше да е по-лошо да живея четири години със сина си и после да го изгубя. По-лесно ли е да се примириш със загубата само след няколко дни? Ако… ако… ако хромозомите на Патрик не бяха дефектни… ако раковите клетки, завладели мозъка на Маги, можеха да бъдат унищожени…

Разбира се, задаването на подобни въпроси е безсмислено, защото за тях няма отговори.

Сега Патрик щеше да е на десет години. Представях си как щеше да изглежда, ако беше оживял. Щеше да има тъмна коса, разбира се. Грег, баща му, има тъмна коса. Вероятно щеше да е висок за възрастта си. Грег е висок, а съдейки по моите родители, и аз трябва да нося ген за височина. Щеше да има сини очи. И аз, и Грег сме със сини очи. Иска ми се да мисля, че щеше да прилича на мен, защото аз приличам на баща ми, а той бе един от най-хубавите мъже на света.

Странна работа! Бебето, живяло само няколко дни, си остава съвсем реално в спомените ми, а едва успявам да си представя Грег, за когото бях омъжена цяла година. Сещам се за него само когато се чудя как съм могла да бъда толкова глупава да не разбера истинската му същност в самото начало.

Надявам се, че наистина всеки получава и втори шанс. Бих искала да имам семейство някой ден. Стискам палци да не допусна друга грешка. Винаги преценявам хората прибързано. Инстинктивно харесах и съжалих Марти Бикорски, затова отидох да го видя и вярвам, че е невинен.

После се замислих за Никълъс Спенсър. Преди две години, когато се запознахме, инстинктивно го харесах и започнах да му се възхищавам. Сега виждам само върха на айсберга от онова, което е причинил на хората.

И все пак нямаше ли друго обяснение за случилото се?

Мъжът с червеникавата коса, прибрал документацията на доктор Спенсър, е част от отговора. Сигурна съм. Възможно ли е доктор Бродерик да е бил нападнат, защото е можел да идентифицира червенокосия?

Излязох и отидох във Вилидж, където хапнах лингуини със сос от миди и салата в непретенциозно малко бистро. Храната излекува главоболието ми, но не помогна на сърдечната ми болка. Изпитвах ужасно чувство за вина, че посещението ми може да е коствало живота на доктор Бродерик. Но по-късно, когато се прибрах у дома, все пак заспах.

Чувствах се много по-добре, когато се събудих. Обичам неделната сутрин. Мързелувам и чета вестниците в леглото, докато си пия кафето. Но в девет часа пуснах радиото и чух новините. Рано сутринта някакви хлапета в Пуерто Рико ловели риба близо до мястото, където бяха намерени останките от самолета на Никълъс Спенсър, и намерили обгорено и окървавено парче от синя спортна риза. Говорителят съобщи, че изчезналият финансист Никълъс Спенсър, присвоил милиони долари от лекарствената си компания, носел синя спортна риза, когато излетял от летището в Уестчестър преди няколко седмици. Парчето плат щяло да бъде изследвано и сравнено с подобни ризи от Пол Стюарт, модния шивач от Медисън авеню, където Спенсър пазарувал. Водолази щели отново да се гмурнат в морето, за да търсят трупа.

Звъннах на Лин и веднага разбрах, че съм я събудила. Гласът й звучеше сънливо и раздразнено, но се промени бързо, когато осъзна, че съм аз. Съобщих й новината и известно време тя мълча, но накрая прошепна:

— Карли, бях толкова сигурна, че ще го намерят жив. Надявах се всичко това да е кошмар, от който ще се събудя и ще открия, че Ник е до мен.

— Сама ли си? — попитах.

— Разбира се — негодуващо отговори тя. — За каква ме мислиш?

— Лин, имах предвид дали при теб е икономката ти или някой друг, който може да ти помогне, докато се съвземаш — прекъснах я рязко.

Защо ли й дойде наум, че намеквам за мъжко присъствие?

— О, Карли, ужасно съжалявам! Обикновено икономката ми почива в неделя, но днес ще дойде по някое време.

— Искаш ли компания?

— Да.

Разбрахме се да отида при нея към единадесет. Тъкмо тръгвах, когато Кейси ми звънна.

— Чу ли последните новини за Спенсър, Карли?

— Да.

— Май вече никой няма да мисли, че е жив.

— Предполагам, че е така.

Образът на Никълъс Спенсър се появи пред очите ми. Защо ли бях очаквала внезапно да се появи и да оправи всичко, да ни обясни, че сме допуснали ужасна грешка?

— Отивам да се видя с Лин — съобщих на Кейси.

— И аз излизам. Не искам да те задържам. Ще се чуем по-късно.

Представях си как двете с Лин ще седнем и ще си бъбрим тихичко, но не стана така. Заварих Чарлз Уолингфорд при нея заедно с двама мъже, които се оказаха адвокати на „Генстоун“.

Лин беше облечена в елегантен бежов панталон и пастелна блуза на цветя. Русата й коса бе прибрана назад, а гримът — лек, но изкусно нанесен. Превръзките на ръцете й бяха сведени до парче марля на всяка от дланите й. Носеше прозрачни пантофки, които не скриваха лепенките по краката й.

Целунах я по бузата, а Уолингфорд ме поздрави с леден глас. Представих се и двамата сериозни, консервативно облечени адвокати ми кимнаха учтиво.

— Карли — с извинителен тон започна Лин, — тъкмо преглеждаме изявлението за пред медиите. Няма да ни отнеме дълго. Сигурна съм, че ще ни се обадят безброй хора.

Двамата с Уолингфорд се спогледахме. Стори ми се, че мога да разчета мислите му. Защо ли бях тук, когато подготвяха изявлението си? Та нали самата аз бях представител на медиите.

— Лин, не би трябвало да съм тук — казах. — Ще дойда друг път.

— Карли, искам да си тук — възрази Лин и за миг самообладанието сякаш я напусна. — Не знам какво точно се е объркало, но когато Ник създаде компанията, наистина вярваше във ваксината. Също така вярваше, че ще даде възможност на хората да споделят финансовия му успех. Искам всички да разберат, че не съм участвала в измами и фалшификации. Искам и да разберат, че поне в началото Ник също не възнамеряваше да ги излъже. Сега не става дума само за добър имидж. Повярвай ми.

Не бях доволна, че ме включват в планирането, но неохотно се настаних на кресло до прозореца и огледах стаята. Стените бяха светложълти, а таванът и корнизите — бели. Двете канапета бяха тапицирани с дамаска в жълто, зелено и бяло. До камината стояха две кресла със същата дамаска. Високото английско бюро и малките масички сигурно имаха огромна антикварна стойност. От прозорците вляво се разкриваше великолепна гледка към Сентръл Парк. Денят беше топъл и дърветата започваха да се раззеленяват. Паркът бе пълен с хора, които се разхождаха, тичаха или просто се наслаждаваха на слънцето.

Помислих си, че обзавеждането на стаята отлично подхожда на пролетта. Ярко, живо и не толкова официално, колкото очаквах от Лин. Всъщност целият апартамент не отговаряше на представите ми — напомняше много повече на семеен дом, отколкото на тузарско жилище на президент на голяма компания.

Лин ми бе обяснила, че апартаментът е купен от Ник и първата му съпруга и затова тя искала да го продаде. Лин и Ник бяха женени само четири години. Възможно ли бе тя да не е обзавела дома си по свой вкус, защото не е искала да живее в него? Предположих, че това е верният отговор.

След малко на вратата се позвъни. Видях как икономката отива да отвори, но ми се стори, че Лин въобще не е чула звънеца. Двамата с Уолингфорд напрегнато си сравняваха бележките и след миг тя зачете на глас:

— Като съдя по новините, смятам, че парчето плат, намерено рано сутринта на две мили от Пуерто Рико, е от ризата, която съпругът ми носеше, когато излетя от Уестчестър. През трите изминали седмици се надявах, че е оцелял при катастрофата и ще се върне да се защити от отправените към него обвинения. Той страстно вярваше, че ваксината му ще може да лекува и предотвратява рака. Убедена съм, че парите, които е взел, макар и без пълномощия, щяха да бъдат използвани само за тази цел.

— Лин, съжалявам, но трябва да ти кажа, че отговорът на това изявление ще бъде: „Кого си мислиш, че заблуждаваш?“

Тонът беше мек, но бузите на Лин запламтяха, тя изпусна листа и извика:

— Ейдриън!

Новодошлият не се нуждаеше от представяне. Веднага го познах. Ейдриън Нейджъл Гарнър, собственикът на „Гарнър Фармасютикъл“, световноизвестен филантроп. Не беше много висок, в средата на петдесетте години, с посивяла коса и безлични черти — човек, когото вероятно няма да забележите в тълпата. Никой не знаеше колко е богат. Никога не допускаше лична реклама, но се носеха какви ли не слухове. Хората говореха с благоговение за дома му в Кънектикът, където имаше великолепна библиотека, кино с осемдесет места, звукозаписно студио и бар. Беше два пъти разведен, с отраснали деца. В момента се говореше, че има романтична връзка с английска благородничка.

Компанията му бе планирала да инвестира един милиард за правото на дистрибуция на ваксината на „Генстоун“, след като тя бъде одобрена. Знаех, че един от директорите му участва и в борда на „Генстоун“, но не бе присъствал на събранието на акционерите. Сигурна съм, че последното желание на Ейдриън Гарнър бе общественото мнение да свързва компанията му с провала на „Генстоун“. Честно казано, бях доста шокирана да го видя във всекидневната на Лин.

Очевидно посещението му изненада и нея. Тя не знаеше какво да очаква.

— Ейдриън, каква приятна изненада.

— Канен съм на обяд горе у семейство Паркинсън. Сетих се, че и ти живееш тук и реших да се отбия. Чух новините тази сутрин — обясни той и погледна Уолингфорд. — Чарлз — кимна, после поздрави адвокатите и накрая ме погледна любопитно.

— Ейдриън, това е доведената ми сестра Карли Декарло — представи ме Лин. — Карли подготвя статия за Ник за „Уолстрийт уикли“.

Гарнър не проговори, само ме огледа внимателно. Ядосах се на себе си, задето не си бях тръгнала в мига, когато видях Уолингфорд и адвокатите тук.

— Отбих се да видя Лин по същата причина като вас, господин Гарнър — казах решително. — Да изразя съжалението си, че очевидно Ник е загинал при катастрофата.

— В такъв случай сме на различно мнение, госпожице Декарло — рязко отвърна Ейдриън Гарнър. — Не мисля, че това е толкова очевидно. Срещу всеки, който вярва, че парчето от риза е доказателство за смъртта на Ник, ще има десет други, убедени, че Ник нарочно го е захвърлил там с надеждата да бъде намерено. Акционерите и служителите са достатъчно ядосани. Смятам и вие ще се съгласите, че Лин вече пострада от този гняв. Ако тялото на Никълъс Спенсър не бъде открито, тя не би трябвало да казва нищо, което може да се тълкува като опит да убеди хората в смъртта му. Според мен най-подходящият отговор за нея е просто да каже: „Не знам какво да мисля.“ — Обърна се към нея, — Лин, трябва да направиш онова, което смяташ за правилно, разбира се. Пожелавам ти всичко хубаво.

След небрежно кимване един от най-богатите и могъщи хора в страната се оттегли.

Уолингфорд изчака да чуе затварянето на външната врата и каза разгорещено:

— Смятам, че Ейдриън Гарнър се държи прекалено заповеднически.

— Но може би е прав — отбеляза Лин. — Всъщност, Чарлз, мисля, че наистина е прав.

Уолингфорд сви рамене.

— Цялата тази история е ужасно объркана — отвърна той, после се изчерви. — Лин, съжалявам, но знаеш какво имам предвид.

— Да, знам.

— Толкова обичах Ник! Работих с него осем години и смятах това за привилегия. Все още не мога да повярвам.

Поклати глава и погледна адвокатите, после се обърна към Лин.

— Лин, ще те уведомявам за всичко, което чуем.

Тя се изправи и по неволната й гримаса разбрах, че краката още я болят. Очевидно беше изтощена, но настоя да остана и да пия едно блъди мери с нея. Заговорихме за семейството. Съобщих й, че съм звъннала на баща й във вторник, за да го информирам за състоянието й, а в сряда — на майка ми, за да й разкажа за новата ми работа.

— Говорих с татко в деня, когато попаднах в болницата, а и на следващата сутрин — каза Лин. — Казах му, че ще изключа телефона, за да мога да си почина, и ще му се обадя през уикенда. Ще го направя днес следобед, след като подремна малко.

Надигнах се и оставих празната чаша.

— Ще поддържаме връзка.

Денят беше прекрасен и реших да се прибера пеша. Разходките проясняват мозъка ми, а ми се струваше, че имам доста материал за размишления. Последните две минути с Лин изискваха специално внимание. Втория път, когато я посетих в болницата, я заварих да говори по телефона. В края на разговора тя каза: „И аз те обичам.“ После ме видя и заяви, че говорела с баща си.

Дали сега бе объркала кой ден беше говорила с него? Или пък просто се бе глезила с някой друг? Може да е била някоя от приятелките й. И аз често казвам „Обичам те“, когато говоря с някой от приятелите си. Но има много начини, по които се изричат тези думи, а гласът на Лин звучеше доста топло и секси.

Следващата мисъл, която прелетя през главата ми, ме шокира. Дали госпожа Никълъс Спенсър си бе побъбрила мило с изчезналия си съпруг?

19.

Карли Декарло. Трябваше да разбере къде живее. Беше доведена сестра на Лин Спенсър, но това бе всичко, което знаеше за нея. Името му беше познато. Ани му бе говорила за нея. Но защо? И къде би могла Ани да се запознае с нея? Вероятно е била пациентка в болницата. Да, това бе съвсем възможно.

След като беше изготвил плана си и бе почистил и заредил пушката, Нед се чувстваше по-спокоен. Най-напред госпожа Морган. С нея щеше да е съвсем лесно — тя винаги заключваше вратата си, но той щеше да почука и да й каже, че има подарък за нея. Щеше да го направи скоро. Но преди да я застреля, искаше да й каже в лицето, че не трябваше да го лъже за апартамента, който уж искала за сина си.

Щеше да подкара към Гринуд лейк, докато е още тъмно. Там щеше да посети госпожа Шафли и семейство Харник. Щеше да е по-лесно и от стрелянето по катерици, тъй като всички още ще спят. Семейство Харник винаги оставяха отворен прозореца на спалнята си. Нед можеше да се прехвърли през него преди да усетят какво става. И нямаше да му се наложи да влиза в къщата на госпожа Шафли. Просто щеше да застане до прозореца на спалнята и да насочи лъча на фенера си към нея. Когато се събуди, ще й обясни какво възнамерява да направи и после ще я застреля.

Нед беше сигурен, че когато полицията започне да разследва убийствата, веднага ще го потърсят. Госпожа Шафли вероятно бе разказала на всички в Гринуд лейк, че е искал да се настани при нея. „Можете ли да си представите наглостта му?“ — би попитала тя. Винаги започваше с този въпрос, когато искаше да се оплаче от някого. Беше го задала на Ани, когато хлапето, което косеше ливадата й, се опита да вдигне цената, а също и когато доставчикът на вестници й спомена, че не му е дала бакшиш на Коледа.

Щеше ли да си помисли същото и в мига преди да я убие? „Можете ли да си представите такава наглост — да иска да ме убие?“

Знаеше къде живее Лин Спенсър, но трябваше да разбере и адреса на доведената й сестра. Карли Декарло. Защо му звучеше толкова познато? Дали бе чувал Ани да говори за нея? Или пък му бе чела нещо за нея?

— Точно така! — прошепна Нед. — Карли Декарло има рубрика в онзи неделен вестник, който Ани обичаше да чете.

Денят беше неделя.

Нед влезе в спалнята. Любимата кувертюра на Ани още бе застлана на леглото. Не я беше докосвал. Представяше си как Ани я оправя грижливо в онази последна сутрин.

Откри неделния вестник, който тя бе оставила на нощното си шкафче, и го отвори. Разлисти страниците бавно. Видя името и снимката й: Карли Декарло. Водеше финансова рубрика и даваше съвети на хората. Веднъж Ани й изпрати въпрос и след това дълго време чака да го види публикуван. Декарло не го отпечата, но Ани продължи да чете рубриката. „Нед, госпожица Декарло е на същото мнение като мен. Казва, че човек губи много пари, ако плаща всичко с кредитната си карта, а изплаща само минималната такса всеки месец.“

Миналата година Ани му се ядоса ужасно, когато плати с кредитната карта комплект инструменти. Беше си купил стара кола, която искаше да поправи. Обясни й, че цената на инструментите е без значение, защото щеше да ги изплаща дълго време, но тогава Ани му прочете проклетата рубрика.

Нед се вторачи в снимката на Карли Декарло. Искаше му се да я притесни и уплаши. От онзи кошмарен ден през февруари, когато разбра, че къщата в Гринуд лейк вече я няма, до деня, когато камионът размаза колата й, Ани бе живяла в притеснение и страх. И през цялото време плачеше. „Ако ваксината е скапана, оставаме без нищичко, Нед. Без нищичко!“ — непрестанно повтаряше тя.

Ани страдаше. Нед искаше и Карли Декарло да страда, да се тревожи и страхува. И знаеше как да го постигне. Щеше да й изпрати съобщение по електронната поща: „Приготви се за деня на Страшния съд!“

Трябваше да излезе от къщата. Реши да вземе автобуса до центъра и да мине покрай тузарския апартамент на Лин Спенсър на Пето авеню. Мисълта, че тя може да е вътре, го накара да се почувства сякаш вече я държи на прицел.

След един час Нед наблюдаваше входа на сградата на Лин Спенсър от отсрещната страна на улицата. Беше стоял там по-малко от минута, когато портиерът отвори вратата и Карли Декарло излезе на улицата. Отначало му се стори, че сънува, също както бе сънувал онзи мъж, който излезе от къщата в Бедфорд преди пожара.

Тръгна след нея. Декарло стигна пеша чак до Тридесет и седма улица, после зави на изток. Най-сетне изкачи стъпалата на някаква къща и Нед разбра, че това е домът й.

Вече знаеше къде живее и когато настъпеше подходящият момент, щеше да се справи лесно като със семейство Харник и госпожа Шафли. Стреляне по катерици.

20.

— Направо се плаша, като си помисля колко прав беше Ейдриън Гарнър вчера — казах на Дон и Кен на следващата сутрин.

Тримата бяхме отишли на работа рано и в девет без петнайсет вече седяхме в кабинета на Кен с вторите си кафета.

Предсказанието на Гарнър за това как хората незабавно ще стигнат до извода, че обгореното и окървавено парче плат е част от сложния план за бягство на Никълъс Спенсър, се сбъдна. Таблоидите полудяха от радост.

Снимките на Лин бяха отпечатани на първа страница на „Ню Йорк Поуст“ и на трета страница на „Дейли нюз“. Очевидно бяха направени снощи пред входа й. И на двете изглеждаше едновременно зашеметяваща и уязвима. В очите й проблясваха сълзи. Лявата й ръка беше отпусната и разкриваше марлята на обгорената й длан. Другата й ръка бе облегната на рамото на икономката й. Заглавието на „Поуст“ гласеше: „СЪПРУГАТА НЕ Е СИГУРНА ДАЛИ СПЕНСЪР Е ОЦЕЛЯЛ, ИЛИ СЕ Е УДАВИЛ“, а „Нюз“ съобщаваше: „СЪПРУГАТА ХЛИПА: «НЕ ЗНАМ КАКВО ДА МИСЛЯ.»“

Рано сутринта бях звъннала в болницата, откъдето ми съобщиха, че състоянието на доктор Бродерик не се е подобрило. Реших да разкажа на Дон и Кен за него и да споделя подозренията си.

— Значи според теб инцидентът с Бродерик е свързан с разговора ви за документацията на доктор Спенсър? — попита Кен.

Вече бях забелязала, че когато обмисля заплетена ситуация, понякога си сваля очилата и ги люлее в дясната си ръка. Точно това правеше и сега. Гъстата четина по бузите му подсказваше, че или е решил да пуска брада, или е изхвърчал твърде бързо от къщи сутринта. Носеше червена риза, но продължавах да си го представям с бяла лекарска престилка и слушалка около врата. Независимо как е облечен, със или без брада, Кен винаги прилича на лекар.

— Може да си права — продължи той. — Всички знаем, че във фармацевтичния бизнес има страхотна конкуренция. Компанията, която първа изкара на пазара лекарство срещу рака, ще спечели милиарди.

— Кен, защо да си правиш труда да крадеш ранната документация на човек, който дори не е бил биолог? — възрази Дон.

— Никълъс Спенсър винаги е признавал, че проучванията на баща му са били основата на разработваната ваксина. Може би някой е решил, че в документацията се крие нещо важно.

Това ми звучеше логично.

— Доктор Бродерик беше директната връзка между документацията и човека, който я е прибрал — казах. — Възможно ли е тя да е била толкова ценна, че да се опитат да го убият, за да не разпознае човека с червената коса? А това ме навежда на мисълта, че който и да е онзи човек, може да бъде открит. Възможно е дори да работи в „Генстоун“ или поне да познава човек от компанията, който е бил достатъчно близък с Никълъс Спенсър, за да знае за доктор Бродерик и документацията.

— Пропускаме възможността Ник Спенсър да е изпратил някого да прибере документите, а после да се е преструвал на изненадан, че са изчезнали — бавно каза Дон.

Вторачих се в него.

— Защо пък да прави подобно нещо? — учудих се.

— Карли, Спенсър е, или е бил мошеник с добри познания по микробиология, които са му помогнали да създаде компанията си и да събере доста инвестиции за нея. Назначил за председател на „Генстоун“ Чарлз Уолингфорд, известен с провала на собствената си фирма, оставил го да напълни борда на директорите с хора, които не могат да управляват дори домакинство, а после разправял как всеки момент ще докаже, че разполага с лекарство срещу рака. И това продължило осем години. Живял е сравнително скромно за човек в неговото положение. И знаеш ли защо? Защото знаел, че ваксината му няма да свърши работа, и скътал цяло състояние за мига, когато пирамидата му ще рухне. За него би било чудесно да създаде илюзията, че някой е откраднал ценни документи и го е превърнал в жертва на заговор. Според мен думите му, че не е знаел за документацията, са били насочени към хора като нас, които ще пишат за него.

— И доктор Бродерик едва не загина в този сценарий? — усъмних се.

— Обзалагам се, че това ще се окаже просто съвпадение. Убеден съм, че сервизите в Кънектикът са били предупредени да докладват на полицията за подозрително повредени коли. И накрая ченгетата ще открият, че става дума за някой попрекалил с пиенето или хлапе, увлечено от високата скорост.

— Това може да стане, ако човекът, прегазил доктор Бродерик, е от района. Но не мисля, че е бил — отвърнах и се надигнах. — Сега отивам да проверя дали секретарката на Ник Спенсър ще се съгласи да поговори с мен, а после ще посетя болницата, където е работил като доброволец.

Съобщиха ми, че Вивиан Пауърс отново не е работа. Звъннах в дома й, а когато се представих, тя отговори:

— Не искам да говоря за Никълъс Спенсър.

После ми затвори. Оставаше ми само една възможност — да позвъня на вратата й.

Преди да изляза от офиса, проверих електронната си поща. Имаше поне сто въпроса за рубриката ми, всичките рутинни, но последните две съобщения ме стреснаха. Първото гласеше: „Приготви се за деня на Страшния съд.“

Казах си, че не е заплаха, а вероятно е послание от някой откачен фанатик. Реших да не му обръщам внимание, вероятно защото другото съобщение направо ме зашемети: „Кой беше мъжът в дома на Лин Спенсър минута преди къщата да пламне?“

Кой можеше да е видял мъж да излиза от къщата преди пожара? Единствено самият подпалвач. Но ако е така, защо ми пише? После се сетих нещо: семейството, което се грижеше за къщата на Лин, не я бе очаквало да се прибере онази нощ. Но дали са видели някого да излиза от къщата? И ако е така, защо не са съобщили на полицията? Единственото обяснение, което ми дойде наум, бе, че са в страната незаконно и ги е страх от депортиране.

Е, значи трябваше да се отбия на три места в област Уестчестър.

Първата ми спирка бе домът на Вивиан и Джоел Пауърс в Браярклиф Менър, едно от градчетата до Плезънтвил. С помощта на картата намерих къщата им, очарователно двуетажно жилище, което сигурно бе поне на сто години. На предната морава бе сложена огромна табела за продажба.

Стиснах палци, както бях направила, когато се появих неканена на прага на доктор Бродерик, звъннах и зачаках. В тежката старинна врата имаше шпионка и усетих, че ме оглеждат внимателно. После вратата се отвори, но веригата не бе свалена.

Жената, която видях, бе тъмнокоса красавица в края на двадесетте години. Не беше гримирана и не се нуждаеше от това. Кафявите й очи бяха подчертани от дълги и гъсти мигли. Високите й скули и идеално оформени устни и нос ме накараха да се запитам дали някога е била модел. Определено имаше вид на красива манекенка.

— Аз съм Карли Декарло — представих се. — Вие ли сте Вивиан Пауърс?

— Да, аз съм, но вече ви казах, че няма да ви дам интервю.

Бях убедена, че се готви да затръшне вратата, затова казах бързо:

— Опитвам се да напиша справедлива и вярна история за Никълъс Спенсър. Според мен в изчезването му има нещо повече, отколкото медиите съобщават. А след разговора с вас в събота останах с впечатлението, че сте готова да го защитите.

— Да, готова съм. Довиждане, госпожице Декарло. Моля ви, не се връщайте тук.

Реших да рискувам.

— Госпожице Пауърс, в петък ходих в Каспиън, родния град на Ник. Говорих с доктор Бродерик, който купил къщата на семейство Спенсър и пазел ранната документация на доктор Спенсър. В момента той е в болница, прегазен от кола, и вероятно няма да оживее. Вярвам, че разговорът му с мен за проучванията на доктор Спенсър е свързан с така наречения инцидент.

Веднага забелязах стреснатия поглед в очите й. След миг веригата падна.

— Заповядайте вътре — покани ме тя.

Личеше си, че къщата е обявена за продан. Навитите килими, купчините кашони, празните маси и голите стени и прозорци показваха, че Вивиан Пауърс ще се мести. Забелязах венчална халка на пръста й и се зачудих къде е съпругът й.

Вивиан ме отведе на малка покрита тераса, която все още бе обзаведена. По масите имаше лампи, а на пода — малък килим. Мебелите бяха ратанови с възглавници в ярки цветове. Тя се настани на канапето, а аз седнах на креслото срещу нея. Зарадвах се, че бях проявила упорство и бях проникнала в дома й. Спомних си твърдението на агентите по недвижими имоти, че една къща изглежда много по-добре, когато собствениците й още живеят в нея. Тази мисъл ме накара да се запитам защо Вивиан толкова бързаше да се изнесе от дома си. Възнамерявах да проверя откога къщата й е обявена за продан и бях готова да се обзаложа, че е станало след катастрофата на самолета на Спенсър.

— Това е убежището ми, откакто започнах да си събирам багажа.

— Кога напускате?

— В петък.

— В района ли оставате? — попитах привидно небрежно.

— Не. Родителите ми живеят в Бостън. Ще отседна при тях, докато си намеря апартамент. Засега ще оставя мебелите на склад.

Започвах да вярвам, че Джоел Пауърс е изключен от бъдещите планове на жена си.

— Мога ли да ви задам няколко въпроса?

— Нямаше да ви поканя, ако не бях решила да ви отговоря. Но първо аз имам няколко въпроса.

— Ще отговоря, ако мога.

— Какво ви накара да отидете при доктор Бродерик?

— Отидох само за да науча нещо за дома, където е израснал Ник Спенсър.

— Знаехте ли, че доктор Бродерик пази документацията на доктор Спенсър?

— Не. Той ми разказа за това. Очевидно се бе притеснил, след като разбрал, че Ник Спенсър не е изпращал никого да вземе документите. Спенсър сподели ли с вас за изчезването на документацията?

— Да — отговори тя, после се поколеба за момент. — Нещо е станало на онази официална вечеря през февруари. Беше свързано с едно писмо, което Ник получи около Деня на благодарността. Авторката на писмото искаше да разкаже на Ник някаква обща тайна между нея и баща му. Твърдеше, че баща му излекувал дъщеря й от множествена склероза. Дори пишеше телефона си. Ник ми подхвърли писмото, за да изпратя стандартния отговор. Точните му думи бяха: „Писмото е напълно откачено. Това е абсолютно невъзможно.“

— Но отговорихте на писмото?

— Отговаряхме на всички писма. Безброй хора ни молеха да бъдат включени в опитите. Бяха готови на всичко, за да получат ваксината, по която Ник работеше. Други хора пък ни съобщаваха, че били излекувани с разни домашно приготвени лекове и искаха да ги тестваме и да започнем дистрибуцията им. Имахме няколко готови отговора.

— Пазите ли копия от тези писма?

— Не. Само списък с имената на хората, които са ги получили. Никой от нас не помнеше името на онази жена. Има двама служители, които отговарят за тази поща. Но по време на вечерята станало нещо. На следващата сутрин Ник бе много развълнуван и каза, че трябвало веднага да се върне в Каспиън, защото научил нещо изключително важно. Твърдеше, че интуицията го накарала да приеме сериозно писмото от жената, чиято дъщеря била излекувана от баща му.

— И тогава се втурнал към Каспиън да прибере документацията на баща си и научил, че е изчезнала. Това е станало малко след като писмото е пристигнало в офиса ви, нали?

— Точно така.

— Позволете ми да си изясня нещата, Вивиан. Според вас има ли връзка между писмото и факта, че документацията на баща му е била взета от доктор Бродерик няколко дни след получаването му в „Генстоун“?

— Сигурна съм, че има. И Ник ужасно се промени след онзи ден.

— Сподели ли с кого се е видял, след като си е тръгнал от дома на доктор Бродерик?

— Не.

— Можете ли да проверите графика му за онзи ден? Вечерята е била на петнадесети февруари, значи става дума за шестнадесети. Може Ник да е записал някое име или телефонен номер.

Тя поклати глава.

— Онази сутрин не записа нищо, а и оттогава не вписваше нищо в графика си. С изключение на ангажименти извън офиса.

— Ако трябваше да се свържете с него, как го правехте?

— Звънях на мобилния му телефон. Разбира се, имаше някои определени ангажименти, като медицински семинари, вечери, събрания на борда. Но Ник отсъстваше много през последните четири-пет седмици. Когато хората от прокуратурата дойдоха в офиса, ни съобщиха, че е ходил два пъти в Европа. Не е използвал самолета на компанията и никой в службата не знаеше, дори аз.

— Властите изглежда смятат, че е планирал козметична операция на лицето или пък е уреждал бъдещото си жителство. Вие как мислите, Вивиан?

— Мисля, че се е случило нещо ужасно и той го знаеше. Страхуваше се, че подслушват телефона му. Бях до него, когато се обади на доктор Бродерик. Зачудих се защо не му каза, че иска да вземе документацията на баща си, а само попита може ли да се отбие в дома му.

Очевидно Вивиан Пауърс отчаяно искаше да вярва, че Ник Спенсър е станал жертва на конспирация.

— Мислите ли, че Ник наистина е очаквал ваксината му да проработи? Или винаги е знаел, че нищо няма да се получи?

— Не. Ник бе твърдо решен да открие лекарство срещу рака. Беше загубил и майка си, и първата си съпруга заради това ужасно заболяване. Всъщност аз се запознах с него преди две години в раковото отделение на болницата, където съпругът ми бе пациент. Ник работеше там като доброволец.

— Запознахте се с Ник в болницата?

— Да. „Сейнт Ан“. Няколко дни преди Джоел да почине. Бях напуснала работа, за да се грижа за него. Работех като помощничка на президент на брокерска фирма. Ник влезе в стаята на Джоел и поговори с нас. После, няколко седмици след смъртта на Джоел, ми звънна по телефона. Каза ми ако искам да работя за „Генстоун“, да му се обадя. Щял да ми намери място. След шест месеца се възползвах от поканата. Не очаквах, че ще работя лично за него, но извадих късмет. Секретарката му забременя и понеже възнамеряваше да си остане у дома няколко години, заех мястото й. Невероятен късмет!

— Как се разбираше Ник с останалите хора в службата?

Тя се усмихна.

— Чудесно. Харесваше много Чарлз Уолингфорд. Понякога се шегуваше с него. Казваше, че ако още веднъж чуе за семейното му дърво, ще трябва да го отсече. Но не мисля, че харесваше Ейдриън Гарнър. Твърдеше, че е неприятен, но се налагало да се примирява с него заради парите, които щеше да инвестира.

Отново долових страстната нотка, която бях забелязала при първия ни разговор в събота.

— Ник Спенсър беше изцяло отдаден на работата си. Би лъскал обувките на Гарнър, ако се наложеше, за да осигури дистрибуцията на ваксината си по целия свят.

— Но ако е осъзнал, че ваксината му не върши работа, а е взимал пари, които не може да върне, тогава какво?

— Признавам, че е възможно да е изпаднал в криза. Беше нервен и ужасно разтревожен. Разказа ми за нещо, което се бе случило само седмица преди катастрофата. Нещо, което може да е довело до фаталния инцидент. Шофирал от Ню Йорк към дома си в Бедфорд късно през нощта и спирачките отказали.

— Споделихте ли с някого?

— Не. Ник се отнесе небрежно към това. Каза, че извадил късмет, защото движението не било натоварено. Успял да изключи двигателя и колата спряла сама. Беше стара кола, която той много обичаше, но тогава реши, че е време да се отърве от нея — обясни Вивиан, после се поколеба за момент. — Карли, вече се чудя дали някой не е повредил колата му нарочно. Инцидентът стана само една седмица преди катастрофата със самолета.

Опитах се да запазя неутрално изражение и само кимнах замислено. Не исках Вивиан да усети, че съм напълно съгласна с нея. Трябваше да науча още нещо.

— Какво знаеш за отношенията му с Лин?

— Нищо. Колкото и странно да звучи, Ник беше доста затворен човек.

Забелязах истинска мъка в очите й.

— Държала си много на него, нали?

Тя кимна.

— Всеки, който имаше възможност да общува с Ник, държеше на него. Беше невероятен човек. Сърцето и душата на компанията. А сега „Генстоун“ сигурно ще фалира. Служителите или напускат по собствено желание, или биват уволнявани и всички обвиняват него за случилото се и го мразят. Е, аз пък вярвам, че той може да е жертвата.

Тръгнах си след няколко минути, като накарах Вивиан да ми обещае, че ще поддържаме връзка. Тя изчака да се настаня в колата и ми махна.

Мислите ми препускаха лудо. Бях убедена, че има връзка между прегазването на доктор Бродерик, самолетната катастрофа и повредата в колата на Ник Спенсър. Три инцидента? Невъзможно. Отново си зададох въпроса, който ме тормозеше от няколко дни: убит ли бе Никълъс Спенсър?

Но когато поговорих с икономите в Бедфорд, се появи нов сценарий, който напълно промени мислите ми.

21.

„Снощи сънувах, че отново отивам в Мандърли.“ Не можех да не си припомня зловещото начало на романа „Ребека“ на Дафни дю Морие, когато спрях пред портата на имението на Спенсър в Бедфорд и се представих.

За втори път днес влизах в ролята на неканен гостенин. Глас със силен испански акцент ме попита любезно коя съм. Отговорих, че съм доведената сестра на госпожа Спенсър. Последва кратка пауза, после ми казаха да мина вдясно от обгорената къща.

Шофирах бавно и се възхищавах на безукорно поддържания парк, който обграждаше изгорения дом. В задната част имаше басейн и малка съблекалня на терасата над него. Вляво видях английска градина. Разбира се, не можех да си представя Лин на колене пред лехите. Зачудих се дали Ник и първата му съпруга се бяха погрижили за градината, или работата е била свършена от предишния собственик.

Къщата, където живееха Мануел и Роза Гомес, беше красива вила от варовик с полегат покрив, покрит с плочи. Вечнозелени растения скриваха дома им от палата на Спенсър. Веднага разбрах защо семейство Гомес не бе усетило прибирането на Лин миналата седмица. Късно през нощта тя е можела да набере кода, да си отвори портата и да вкара колата в гаража, без те да чуят нищо. Стори ми се странно, че никъде няма наблюдателни камери, но знаех, че в къщата е имало аларма.

Паркирах, отидох до вратата и позвъних. Мануел Гомес отвори и ме покани вътре. Беше жилав мъж, висок около метър и седемдесет, с тъмна коса и изпито лице. Влязох в антрето и му благодарих, че се съгласи да се видим, без да го предупредя предварително.

— Едва не ни изпуснахте, госпожице Декарло — каза сковано той. — По молба на сестра ви трябва да напуснем до един часа. Вече изнесохме личните си вещи. Жена ми направи покупките, които госпожа Спенсър поръча, и в момента проверява горе за последен път. Искате ли да огледате къщата сега?

— Напускате! Защо?

Мануел разбра, че изненадата ми е искрена.

— Госпожа Спенсър каза, че вече не се нуждае от прислуга и възнамерява да използва къщата за себе си, докато реши дали да построи дома си отново.

— Но пожарът беше само преди една седмица! Успяхте ли да си уредите нова работа за толкова кратко време?

— Не. Ще отидем на почивка в Пуерто Рико и ще посетим роднините си. После ще отседнем при дъщеря ни, докато си намерим нова работа.

Разбирах желанието на Лин да остане в Бедфорд — вероятно имаше приятели тук, но да изхвърли тези хора почти без предупреждение ми се струваше нечовешко.

Икономът осъзна, че още стоим в антрето.

— Съжалявам, госпожице Декарло — извини се той. — Моля, заповядайте в дневната.

Последвах го и бързо се огледах. Стръмна стълба водеше от фоайето към горния етаж. Вляво имаше нещо като кабинет с библиотеки и телевизор. Всекидневната беше просторна с бежови стени, камина и прозорци с оловни стъкла. Беше обзаведена уютно с пъстри дамаски на канапето и креслата. Напомняше на провинциална къща в Англия. Беше безукорно чисто, а на масичката за кафе стоеше ваза със свежи цветя.

— Моля, седнете — покани ме Мануел, но остана прав.

— Господин Гомес, откога работите тук?

— Откакто господин и госпожа Спенсър, имам предвид първата госпожа Спенсър, се ожениха преди дванадесет години.

Дванадесет години служба и по-малко от седмица предупреждение, че трябва да напуснеш къщата! Мили Боже! Умирах от любопитство да разбера каква компенсация им е обещала Лин, но още не смеех да попитам.

— Господин Гомес, не съм тук, за да оглеждам къщата. Дойдох, защото исках да поговоря с вас и съпругата ви. Журналистка съм и трябва да напиша за списание „Уолстрийт уикли“ статия за Никълъс Спенсър. Госпожа Спенсър знае, че ще пиша за него. Хората говорят ужасни неща за Ник Спенсър, но възнамерявам да отразя цялата истина. Мога ли да ви задам няколко въпроса за него?

— Изчакайте да доведа жената — тихо каза той. — Тя е горе.

Докато чаках, огледах набързо задната част на стаята. Водеше към трапезария, отвъд която се намираше кухнята. Зачудих се дали първоначално вилата не е била построена като къща за гости, а не за прислугата. Изглеждаше доста скъпа.

Чух стъпки по стълбите и се облегнах на креслото, където ме бе оставил Гомес. После станах, за да се запозная с Роза Гомес, хубава, закръглена жена, чиито подути очи издаваха, че е плакала.

— Хайде всички да се настаним удобно — предложих и веднага се почувствах като глупачка — все пак това бе техният дом.

Не ми беше трудно да ги накарам да говорят за Никълъс и Джанет Спенсър.

— Бяха толкова щастливи — каза Роза Гомес и очите й проблеснаха. — А когато Джак се роди, човек можеше да си помисли, че е единственото дете на света. Ужасно е, че и двамата му родители вече ги няма. Бяха прекрасни хора.

Сълзите потекоха по бузите й и тя ги избърса нетърпеливо с опакото на ръката си.

Разказаха ми как семейство Спенсър купили къщата няколко месеца след като се оженили, а малко след това ги назначили на работа.

— По онова време живеехме в къщата — каза Роза. — От другата страна на кухнята имаше хубав апартамент. Но когато господин Спенсър се ожени за сестра ви…

Искаше ми се да изкрещя, че Лин ми е доведена сестра, но казах кротко:

— Извинете, че ви прекъсвам, госпожо Гомес, но трябва да ви обясня, че бащата на госпожа Спенсър и майка ми се ожениха преди две години във Флорида. Тя е моя доведена сестра, но не сме близки. Тук съм като журналист, а не като роднина.

Изпитах леко неудобство, задето се отрекох от Лин, но трябваше да чуя истината от тези хора, а не учтиви, внимателно премислени отговори.

Мануел Гомес отмести поглед от жена си към мен.

— Госпожа Лин Спенсър не искаше да живеем в къщата. Предпочиташе прислугата да е отделно. Обясни на господин Спенсър, че в дома им има пет стаи за гости, които са повече от достатъчно. Той се съгласи да се преместим в тази вила, а ние бяхме доволни да си имаме собствен дом. Джак, разбира се, живееше при баба си и дядо си.

— Никълъс Спенсър остана ли близък със сина си? — попитах.

— Абсолютно — решително отговори Мануел. — Но пътуваше много и не искаше да оставя Джак при гувернантка.

— А след втория брак на баща му Джак не искаше да живее с госпожа Лин Спенсър — обади се Роза. — Беше убеден, че тя не го харесва.

— Той ли ви каза това?

— Да. Чувстваше се добре с нас. За него ние бяхме членове на семейството. Но той и баща му… — тя се усмихна тъжно и поклати глава — бяха истински приятели. Това е ужасна трагедия за детето. Първо майка му, а сега и баща му. Говорих с баба му. Тя сподели с мен как Джак непрестанно говорел за баща си и бил сигурен, че е жив.

— Какво го кара да мисли така?

— Господин Никълъс изпълнил някакъв опасен номер със самолет, когато бил в колежа. Джак не иска да се откаже от надеждата, че баща му е успял да напусне самолета преди катастрофата.

Дали малкото момченце беше право? Вслушах се внимателно в спомените на Мануел и Роза за годините, които бяха прекарали с Ник, Джанет и Джак, после се върнах към въпросите.

— На електронния си адрес получих анонимно писмо от човек, който твърди, че някакъв мъж е излязъл от къщата само една минута преди пожара. Знаете ли нещо за това?

И двамата ме погледнаха стреснато.

— Не ползваме електронна поща, а ако бяхме видели някой да излиза от къщата преди пожара, щяхме да съобщим в полицията — отговори Мануел. — Мислите ли, че писмото ви е било изпратено от подпалвача?

— Възможно е. Разбира се, има и откачени хора, които вечно се занимават с такива неща. Но защо са го изпратили на мен, вместо на полицията, просто не разбирам.

— Чувствам се виновен, защото не проверихме гаража за колата на госпожа Спенсър. Обикновено не се прибира у дома толкова късно, но все пак понякога се случва.

— Колко често Ник и Лин използваха къщата? — попитах. — Имам предвид, всеки уикенд ли идваха тук или по-рядко?

— Първата госпожа Спенсър обичаше имението. По онова време идваха тук всеки уикенд, а преди Джак да тръгне на училище, тя често оставаше за една-две седмици, когато господин Спенсър бе на път. Госпожа Лин Спенсър искаше да продаде къщата, както и апартамента им. Каза на господин Спенсър, че искала да започне на чисто, а не да живее в дома на друга жена. Често се караха за това.

— Роза, мисля, че не би трябвало да клюкарстваш за госпожа Спенсър — предупреди я Мануел. Тя сви рамене.

— Просто казвам истината. Тази къща не я задоволяваше. Господин Спенсър я молеше да почака одобрението на ваксината преди да се заеме със строежа на нов дом. Доколкото знам, през последните няколко месеца възникнаха проблеми с ваксината и той ужасно се тревожеше. Пътуваше много. А когато се прибираше, ходеше често в Гринуич при Джак.

— Знам, че Джак живее с баба си и дядо си, но когато господин Спенсър си беше у дома, детето тук ли прекарваше уикендите?

— Не много често — отговори Роза. — Госпожа Лин Спенсър го потискаше. Тя не разбира от деца. Джак беше на пет годинки, когато майка му почина. Госпожа Лин прилича на нея, но не е майка му, разбира се. А това определено наскърбяваше момчето.

— Смятате ли, че Лин и господин Спенсър бяха близки?

Усетих, че прекалявам с въпросите, но трябваше да разбера какви са били отношенията им.

— Преди четири години, когато се ожениха, бяха близки — бавно отговори Роза. — Поне за известно време. Но ако не греша, тези чувства не продължиха дълго. Тя често водеше гости тук, а той заминаваше за Гринуич при Джак.

— Споменахте, че госпожа Спенсър нямала навика да се прибира тук късно нощем, но го правела понякога. Обаждаше ли ви се преди да дойде?

— Понякога се обаждаше, за да ни нареди да й приготвим вечеря. Друг път звънеше от къщата сутрин, за да ни съобщи, че е там, и да каже в колко часа иска закуска. По принцип ние отиваме в девет часа и започваме да работим. Къщата е голяма и се нуждае от постоянни грижи, независимо дали е обитавана или не.

Знаех, че е време да вървя. Усещах, че Роза и Мануел не искат да удължават болезнения момент с напускането на дома си. Но все пак чувствах, че не съм вникнала напълно в живота на хората, които бяха живели в имението.

— Изненадах се, че в имота няма камери — казах.

— Семейство Спенсър имаха лабрадор, който бе чудесен пазач. Но отиде с Джак в Гринуич, а госпожа Лин не искаше друго куче — обясни ми Мануел. — Твърдеше, че била алергична към животни.

Това ми прозвуча странно. На всички снимки в апартамента на баща си в Бока Ратън Лин бе обградена с кучета и коне.

— Къде живееше кучето?

— Нощем бе навън, освен ако не е прекалено студено.

— Лаеше ли, ако усети неканен гост?

И двамата се усмихнаха.

— Да — отговори Мануел. — Госпожа Спенсър се оплакваше не само от алергията си, но и от факта, че Шеп бил прекалено шумен.

Прекалено шумен, защото е възвестявал за нощните й идвания тук или за пристигането на други хора? Надигнах се.

— Беше много любезно от ваша страна, че ми отделихте толкова време — благодарих на домакините си. — Иска ми се нещата да се бяха уредили по друг начин.

— Само се моля Джак да е добре и господин Спенсър да е още жив — отвърна Роза. — Моля се ваксината му да свърши работа и паричните проблеми да изчезнат.

Очите й се наляха със сълзи, които потекоха по бузите й.

— А после се моля за чудо — продължи тя. — Майката на Джак не може да се върне, но се моля господин Спенсър и онова красиво момиче, което работи за него, да се съберат.

— Млъкни, Роза — нареди й Мануел.

— Не, няма — възпротиви се тя разгорещено. — С какво мога да навредя сега?

Тя ме погледна, помълча и обясни:

— Само няколко дни преди катастрофата господин Спенсър се прибра един следобед, за да вземе куфарчето, което бе забравил. Момичето беше с него. Казва се Вивиан Пауърс. Беше повече от ясно, че са влюбени. Много се зарадвах за него. Животът му се бе объркал ужасно. Госпожа Лин не е добър човек. Ако господин Спенсър е мъртъв, радвам се, че поне накрая имаше жена, която да го обича истински.

Връчих им визитната си картичка и си тръгнах, като се опитвах да осмисля чутото.

Вивиан бе напуснала работата си, продала дома си и оставила мебелите си на склад. Каза, че искала да отвори нова страница в живота си. Сигурна бях, че новата страница няма да бъде отворена в Бостън. Ами разказът й за странното писмо от жена, която твърдяла, че доктор Спенсър излекувал дъщеря й? Възможно ли бе писмото, изчезналите документи и историята за отказалите спирачки да са били част от сложен план с цел да се създаде илюзията, че Ник Спенсър е станал жертва на зловещ заговор?

Припомних си заглавието на „Поуст“: „СЪПРУГАТА ХЛИПА: «НЕ ЗНАМ КАКВО ДА МИСЛЯ.»“

Можех да им предложа ново заглавие: „ДОВЕДЕНАТА Й СЕСТРА СЪЩО НЕ ЗНАЕ КАКВО ДА МИСЛИ.“

22.

Коридорите на раковото отделение в болница „Сейнт Ан“ бяха застлани с мек мокет. Чакалнята бе удобна, а прозорците на едната стена гледаха към малко езеро. Атмосферата бе спокойна и ведра, за разлика от централната сграда на болницата и другото крило, където бях посетила Лин.

Пациентите тук пристигаха с мисълта, че няма да си тръгнат. Идваха, за да облекчат страданието им и да починат кротко, заобиколени от близките си и от отдадени на работата си хора, чиято друга задача бе да утешават скърбящите.

Жената на рецепцията се изненада, че искам да се видя с директора, без да имам уговорена среща, но се съгласи да ми помогне. Несъмнено споменаването на „Уолстрийт уикли“ отваряше всички врати. Бях отведена до кабинета на доктор Катрин Клинтуърт, привлекателна жена в началото на петдесетте години с дълга и права пясъчно руса коса. Очите й бяха най-впечатляващото у нея — светлосини и ясни с цвета на водата в слънчев януарски ден. Беше облечена в ежедневен костюм от трико.

Вече бях усъвършенствала извинението за неочакваните си посещения с оправданието, че пиша статия за „Уолстрийт уикли“. Доктор Клинтуърт махна с ръка небрежно.

— С удоволствие ще отговоря на въпросите ви за Никълъс Спенсър — каза тя. — Възхищавах се от него. Както сигурно разбирате, нищо не би ни зарадвало повече, отколкото пълното премахване на рака.

— Колко време Никълъс Спенсър работи при вас като доброволец?

Откакто жена му Джанет почина преди пет години. Персоналът можеше да се грижи за нея и в дома й, но тъй като синът й бе едва на пет години, тя реши, че ще е по-добре да дойде при нас за последните си няколко дни. Ник беше много благодарен за помощта, която оказахме не само на Джанет, но и на него самия, на сина му и родителите на Джанет. Няколко седмици по-късно той се появи тук и предложи да ни помага.

— Сигурно не ви е било лесно да правите графиците му, като се има предвид колко често е пътувал — предположих.

— Ник ни даваше списък със свободните си дни няколко седмици предварително. Винаги успявахме да нагласим графика му. Хората много го харесваха.

— По време на самолетната катастрофа още ли работеше като доброволец?

Тя се поколеба за момент.

— Не. Всъщност не бе идвал тук около месец.

— Имаше ли причина за това?

— Предположих, че е имал нужда от малко почивка. През последните няколко седмици изглеждаше под зловещо напрежение.

Усетих, че директорката преценява думите си изключително внимателно.

— Как разбрахте? — попитах.

— Изглеждаше нервен и напрегнат. Казах му, че комбинацията от работата му по ваксината и оказването на помощ на отчаяни пациенти, които го молят да изпробва ваксината върху тях, е прекалено тежко бреме за него.

— Той съгласи ли се?

— Ако не е бил съгласен, поне ме разбра. В онази нощ се прибра у дома и повече не го видях.

Внезапно прозрях зашеметяващото значение на думите й.

— Доктор Клинтуърт, Никълъс Спенсър изпробвал ли е някога ваксината си върху пациент?

— Това би било незаконно — твърдо отговори тя.

— Не ви питах дали е незаконно. Доктор Клинтуърт, разследвам възможността Ник Спенсър да е бил убит. Моля ви, бъдете откровена с мен.

Тя се поколеба, после отговори:

— Убедена съм, че е дал от ваксината на един човек тук. Всъщност съм абсолютно сигурна, макар че пациентът не би признал. Има и друг човек, който я е получил, но и това бе отречено.

— Какво стана с човека, за когото сте сигурна, че е получил ваксината?

— Прибра се у дома.

— Излекуван?!

— Не, но разбрах, че имал спонтанна ремисия. Прогресът на заболяването бил силно забавен, което се случва много рядко.

— Наблюдавате ли прогреса или липсата му?

— Както ви казах, пациентът не признава, че е получил ваксината от Ник Спенсър, ако наистина е станало така.

— Ще ми кажете ли кой е той?

— Не мога да го направя. Това е нарушение на личните му права.

Подадох й една от визитните си картички.

— Бихте ли помолила пациента да се свърже с мен?

— Ще го помоля, но съм сигурна, че няма да го направи.

— Ами другият пациент? — попитах.

— Тук става дума само за подозрение от моя страна, което не мога да потвърдя. А сега, госпожице Декарло, трябва да отивам на събрание. Ако искате от мен цитат за Ник Спенсър, ето какво ще ви кажа: Ник беше добър човек, воден от благородна цел. Ако някак се е заблудил по пътя, убедена съм, че не е било от егоизъм.

23.

Ръката му пулсираше от болка и Нед не можеше да мисли за нищо друго. Опита се да я подържи в ледена вода и да я намаже с масло, но и това не му помогна. В десет без десет в понеделник вечерта отиде до малката аптека близо до дома си и се отправи към рафтовете с мазила за изгаряне. Избра няколко, които сметна, че ще му помогнат.

Старият собственик господин Браун тъкмо се готвеше да затваря. Единствената служителка бе касиерката Пег, любопитна жена, която умираше да клюкарства. Нед не искаше тя да забележи колко е зле ръката му, затова сложи мехлемите в една от малките кошнички, оставени до входа, закачи я на лявата си ръка и се приготви да даде парите. Дясната му ръка бе скрита в джоба. Превръзката й вече бе силно зацапана, макар да я бе сменял два пъти през деня.

На опашката пред него чакаха няколко души.

Проклета ръка, помисли си Нед. А нямаше да се изгори и Ани нямаше да умре, ако не беше продал къщата в Гринуд лейк. В редките моменти, когато не си представяше последените минути на Ани, мислеше за хората, които мразеше, и как ще постъпи с тях.

Пръстите не го заболяха силно, когато попаднаха в пламъка, но сега бяха толкова подути, че и най-лекото усилие го тормозеше. Ако не се оправеше, нямаше да може да държи пушката и да дръпне спусъка.

Нед проследи как човекът пред него бавно прибира плика си и веднага щом досадникът се отдръпна, сложи кошничката си и двадесет доларова банкнота на тезгяха. Заразглежда разсеяно аптеката, докато Пег маркираше покупките му на касата.

Знаеше, че трябва да отиде в спешното отделение и да помоли някой от лекарите да види раната му, но се страхуваше от въпроси, на които не можеше да отговори.

Ако им обясни, че доктор Райън от „Сейнт Ан“ е лекувал ръката му, ще го питат защо не е отишъл пак при него, когато е видял, че състоянието му не се подобрява. Реши, че ще е най-разумно да отиде в някое отдалечено спешно отделение, например в Куинс, Ню Джърси или Кънектикът.

— Хей, Нед, събуди се.

Той се втренчи в касиерката. Никога не я беше харесвал. Очите й бяха прекалено сближени, веждите й — гъсти и черни, а косата — черна със сиви корени. Приличаше му на катерица. Пег бе раздразнена, тъй като не бе забелязал, че прибира лекарствата му в плик и му подава рестото, и сега го гледаше намръщено.

Нед пое плика с лявата ръка и без да мисли, извади дясната от джоба, за да вземе рестото. Пег се вторачи в превръзката му.

— Господи, Нед! Какво си правил? Да не си си играл с кибрит? Ама че рана! — извика тя. — Трябва да отидеш на лекар.

Нед се прокле за разсеяността си.

— Изгорих се, докато готвех — мрачно обясни той. — Преди смъртта на Ани никога не съм готвил. Ходих при доктора в болницата, където работеше Ани. Каза ми да отида отново на преглед след една седмица, а това е утре.

Веднага осъзна каква грешка допусна. Каза на Пег, че е бил на лекар миналия вторник. Ани си бъбреше с Пег, когато купуваше нещо от аптеката. Според нея Пег всъщност не била любопитна, а просто се държала дружелюбно. Ани бе израсла в малко градче до Олбъни, където аптекарката знаела историите на всички жители, а Пег й напомняла за нея.

Какво ли друго бе разказвала Ани на Пег? За загубата на къщата в Гринуд? За парите, които Нед бе вложил в „Генстоун“? За пътуването им до имението на Спенсър в Бедфорд, когато бе обещал на Ани дай купи такава къща някой ден?

Пег все още го зяпаше.

— Защо не покажеш ръката си на господин Браун? — предложи тя. — Може да ти даде нещо по-добро от тези мехлеми.

— Утре сутрин ще ходя на лекар — грубо отвърна Нед. Погледът й му напомни за начина, по който го гледаха семейство Харник и госпожа Шафли. Страх. Пег се страхуваше от него. Дали защото си бе припомнила разказите на Ани за къщата и парите и бе разбрала, че той е запалил пожара?

— Е, хубаво е, че утре ще ходиш на лекар — каза тя, после добави. — Ани ми липсва много, Нед. Знам какво изпитваш сега. Съжалявам, но трябва да се погрижа за Гарет — извини се тя.

Нед осъзна, че зад него стои някакъв младеж.

— Разбира се, Пег, върши си работата — отвърна той и отстъпи настрани.

Трябваше да си тръгне. Не можеше да стои повече в аптеката. Но се налагаше да направи нещо.

Излезе навън и се качи в колата, протегна ръка към задната седалка и извади пушката изпод одеялото. После зачака. От мястото си виждаше идеално вътрешността на аптеката. Веднага щом онзи тип Гарет си тръгна, Пег изпразни касата и даде разписките на господин Браун. После се разбърза и загаси лампите навсякъде.

Ако бе решила да звънне на ченгетата, очевидно искаше първо да се прибере у дома. Може би смяташе да се посъветва с мъжа си.

Господин Браун и Пег излязоха заедно от аптеката. Той й пожела лека нощ и потегли към ъгъла. Пег забърза в другата посока, към спирката. Нед видя, че приближава някакъв автобус. Тя се затича да го хване, но не успя. Все още стоеше сама на спирката, когато Нед спря пред нея и й отвори вратата.

— Ще те откарам до вас, Пег — предложи той. Отново забеляза уплашения й поглед.

— Няма нужда, Нед. Ще почакам малко. Рейсът ей сега ще дойде — отвърна тя и огледа празната улица.

Нед изскочи от колата и я сграбчи. Ръката го заболя ужасно, когато я притисна към устата й, за да не изпищи. С лявата си ръка изви нейната, набута я в колата и я просна на пода. Заключи вратите и подкара.

— Нед, какво става? Моля те, Нед, какво правиш? — зави тя.

Той насочи с една ръка пушката към лицето й.

— Не искам да разказваш на никого, че съм си играл с кибрит.

— Защо ми е да разказвам? — заплака тя.

Нед подкара към района за пикник в областния парк.

След четиридесет минути си беше у дома. Пръстът и ръката го заболяха кошмарно, когато натисна спусъка, но не пропусна целта. Оказа се прав. Беше по-лесно, отколкото да стреляш по катерици.

24.

След като напуснах болницата, минах през офиса, но Дон и Кен бяха навън. Записах си няколко неща, които трябваше да обсъдя с тях сутринта. Две глави мислят по-добре от една, а три — още повече. Е, това невинаги е вярно, разбира се, но определено се получава, когато включиш двама толкова начетени мъже в уравнението.

Въпросите ми бяха безброй. Дали Вивиан Пауърс планираше да се събере с Никълъс Спенсър някъде? Наистина ли липсваше документацията на доктор Спенсър, или бе спомената само за да хвърли съмнения върху вината на Ник? Имало ли е друг човек в къщата в Бедфорд минути преди да бъде подпалена? И накрая най-важното: наистина ли Ник Спенсър е изпробвал ваксината върху неизлечимо болен пациент, който по-късно е напуснал болницата?

Бях твърдо решена да науча името на този пациент.

Защо ли не е изкрещял пред света, че е излекуван? Искал е да се увери, че ремисията му не е само временна? Или пък не е искал да се превърне в обект на дивашкото внимание на медиите? Представях си какви щяха да са заглавията, ако се окажеше, че ваксината на „Генстоун“ все пак върши работа.

И кой бе другият пациент, за когото доктор Клинтуърт бе сигурна, че е получил ваксината? Съществуваше ли начин да я убедя да ми каже името му?

Никълъс Спенсър бил шампион по плуване в гимназията. Синът му се надяваше, че е жив, тъй като се занимавал с летене в колежа. Не бе особено трудно да си представиш, че е успял да инсценира собствената си смърт на няколко километра от брега, а после е изплувал на безопасно място.

Копнеех да обсъдя идеите си с колегите, но трябваше да се задоволя само с подробни бележки. В шест часа реших да приключа изпълнения със събития ден и да се прибера у дома.

На телефонния секретар имаше няколко съобщения — приятели, които ми предлагаха да излезем някъде, и обаждане от Кейси. Предлагаше да му звънна към седем, ако съм в настроение за спагети в „Ил Тинело“. Реших, че настроението ми е отлично, и се зачудих дали да се чувствам поласкана от втората покана в рамките на една седмица, или да се смятам за резерва, която канят, когато всички други са заети.

Изключих секретаря и звъннах на мобилния телефон на Кейси. Проведохме обичайния си кратък разговор.

— Доктор Дилън.

— Кейси, аз съм.

— Падаш ли си по спагети за довечера?

— Чудесно.

— В осем в „Ил Тинело“?

— Аха.

— Добре.

Щрак.

Веднъж го попитах и с пациентите си ли е толкова лаконичен, както по телефона, но той ме увери, че не било така.

— Знаеш ли колко време губят хората в телефонни разговори? — попита веднага. — Правил съм проучвания по въпроса.

Изпитах непреодолимо любопитство.

— И къде прави проучванията?

— У дома. Преди двадесет години. Сестра ми Триш. Няколко пъти, когато бяхме още гимназисти, засякох по колко време говори. Единият път изгуби час и петнадесет минути, за да обясни на най-добрата си приятелка колко е разтревожена от мисълта, че не е готова за теста на следващия ден. Друг път в продължение на петдесет минути разказваше на друга приятелка, че не била завършила проекта, който трябвало да предаде след два дни.

— Е, въпреки това сестра ти се справи добре в живота — напомних му.

Триш работеше като детски хирург и живееше във Вирджиния.

Усмихнах се на спомена и леко притеснена, че приемах поканите на Кейси с такава лекота, натиснах копчето на секретаря, за да чуя и последното съобщение.

Гласът беше тих и разтревожен, но веднага го познах — Вивиан Пауърс.

„Карли, четири часът е. Понякога си носех работа у дома. Разчиствах си бюрото. Мисля, че знам кой е взел документацията от доктор Бродерик. Моля те, звънни ми.“

Бях й написала домашния си телефон на гърба на визитната си картичка, но отпред бе отпечатан и мобилният ми номер. Жалко, че не бе позвънила на него. В четири часа вече се прибирах към града. Щях да обърна назад и да отида право при нея. Извадих бележника си от чантата, намерих номера и звъннах.

Телефонният секретар се включи на петото позвъняване, което ми подсказа, че Вивиан доскоро си е била у дома. Повечето подобни машинки се включват едва на четвъртото или петото позвъняване, когато си си у дома, но след като запишат едно съобщение, се включват на второто звънене.

Обмислих внимателно посланието си към Вивиан: „Радвам се, че ми се обади, Вивиан. Сега е седем без петнадесет. Що бъда тук до седем и половина, после излизам, но ще се прибера към девет и половина. Моля те, звънни ми.“

И аз самата не знаех защо не си оставих името. Ако Вивиан ползваше услугите на телефонната компания за идентификация на обажданията, номерът ми бездруго щеше да се in шише на екранчето на телефона. Но все пак реших, че постъпката ми е разумна и дискретна.

Бърз душ преди да изляза вечер винаги ми помага да се освободя от напрежението, което съм натрупала в работата. В миниатюрната ми баня е вкарана дори малка вана. Докато развъртах крановете, се сетих за нещо, което бях чела за кралица Елизабет I: „Кралицата се къпе веднъж месечно, независимо дали има нужда от баня или не.“ Вероятно Елизабет нямаше да обезглави толкова много хора, ако й бяха дали възможността да се отпусне под горещия душ в края на деня.

Предпочитам удобни костюми с панталон за през деня, но вечер ми се струва приятно да си облека копринена блуза и високи токчета. Чувствам се значително по-висока, когато се издокарам така. Температурата навън бе започнала да спада, но вместо палто грабнах вълнения шал, който мама ми бе донесла от Ирландия.

Погледнах се в огледалото и реших, че изглеждам достатъчно добре. Но веселата ми усмивка се превърна в гримаса при мисълта, че се докарвам така грижливо за Кейси. А и защо ли се радвах толкова, че ми бе звъннал доста скоро след последната ни среща?

Излязох от къщи навреме, но се оказа невъзможно да хвана такси. Понякога ми се струва, че всички таксиджии в Ню Йорк си изпращат сигнали и слагат надписите „Не работи“, когато забележат, че съм застанала на улицата.

Закъснях с петнадесет минути. Собственикът на ресторанта Марио ме заведе до масата, където се бе настанил Кейси, и ми поднесе стола. Кейси изглеждаше твърде сериозен. Надявах се да не е обиден от закъснението ми. Той се изправи, целуна ме по бузата и попита:

— Добре ли си?

Осъзнах, че се бе притеснил за мен, тъй като винаги се явявах на срещите ни навреме, а това ми достави страхотно удоволствие. Хубав, умен, преуспяващ, необвързан лекар като Кейси Къртис Дилън е мечтата на повечето неомъжени жени в Ню Йорк, а мисълта, че съм само близката му приятелка, определено ме тормозеше. Идиотско положение. Още пазя дневника си от ученическите години. Преди шест месеца, след срещата в театъра, го изрових от шкафа. Засрамих се, когато прочетох колко се бях зарадвала на поканата му за абитуриентския бал, но още по-неприятно ми стана от спомена за горчивото разочарование, че повече не ми се обади.

Напомних си, че трябва да изхвърля дневника.

— Добре съм — отговорих. — Просто нямаше никакви таксита.

Кейси очевидно не се почувства облекчен от отговора ми. Нещо го тормозеше.

— Какво има, Кейси? — попитах.

Той изчака да ни налеят виното и каза:

— Имах тежък ден, Карли. Хирурзите ги бива да вършат определена работа, но е кошмарно да знаеш, че не можеш да помогнеш с нищо повече. Днес оперирах едно хлапе, което се блъснало с мотора си в камион. Извади късмет, че си запази крака, но все пак движенията му ще бъдат доста ограничени.

Очите на Кейси потъмняха от болка. Сетих се за Ник Спенсър, който отчаяно бе искал да спаси живота на болните от рак. Дали бе преминал границите на безопасността, за да докаже, че може да го направи? Този въпрос не ми излизаше от ума.

Инстинктивно погалих ръката на Кейси, който ме погледна и леко се отпусна.

— Много ми е приятно да съм с теб, Карли. Благодаря ти, че дойде…

— Удоволствието е мое.

— Въпреки че закъсня.

— Заради такситата.

— Как върви историята за Спенсър?

Над гъбите „Портобело“ и лингуините със сос от миди му разказах за срещите си с Вивиан Пауърс, Роза и Мануел Гомес и доктор Клинтуърт.

Той се намръщи, когато чу подозрението ми, че Ник Спенсър е експериментирал върху пациенти.

— Ако е вярно, това е не само незаконно, но и неморално — категорично отсъди той. — Погледни историите на някои от лекарствата, които изглеждаха чудодейни, но се оказа точно обратното. Талидомид е класическият пример. Преди четиридесет години бил одобрен в Европа. Облекчавал гаденето при бременните. За щастие по онова време доктор Франсис Келси от АХЛ спрял пускането му в Съединените щати. Днес, особено в Германия, има четиридесетгодишни със зловещи генетични малформации, като перки вместо ръце, само защото майките им мислели, че лекарството е безопасно.

— Но някъде бях чела, че талидомидът е много ценен при лекуването на други болести.

— Напълно вярно. Но не се дава на бременни. Новите лекарства трябва да бъдат изпробвани продължително, Карли.

— Кейси, да предположим, че изборът ти е да умреш след няколко месеца или да оживееш, но да рискуваш опасни странични ефекти. Кое би предпочел?

— За щастие не съм изправен пред този въпрос. Но като лекар не бих нарушил клетвата си и не бих превърнал никого в опитно свинче.

Никълъс Спенсър не е бил лекар. Разсъждавал е по друг начин. А в болницата се е грижил за неизлечимо болни хора, които не са имали друг избор, освен да станат опитни свинчета или да умрат.

По време на еспресото Кейси ме покани да отида с него на коктейл в Гринуич в неделя следобед.

— Тези хора ще ти харесат — увери ме той. — А и те ще те харесат.

Приех, разбира се. След като излязохме от ресторанта, очаквах Кейси да ме настани в таксито, обаче той настоя да ме изпрати до нас. Предложих му питие, но той накара шофьора да го изчака, докато си отключа вратата на апартамента.

— Мислех си, че трябва да живееш в кооперация, където има портиер — каза той. — Тук вече не е безопасно. Някой може да проникне след теб.

Изненадах се.

— Как изобщо ти дойде наум?

Той ме погледна сериозно. Кейси е около метър осемдесет и пет и дори когато съм с високи токчета, се извисява над мен.

— Не знам, Карли. Чудех се дали с това разследване не се набутваш в нещо опасно.

Нямах представа колко пророчески ще се окажат думите му. Беше почти десет и половина, когато си влязох у дома. Погледнах телефонния секретар, но лампичката не мигаше. Вивиан Пауърс не беше звъняла.

Обадих се у тях, но никой не отговори, затова оставих ново съобщение.

На следващата сутрин телефонът звънна тъкмо когато тръгвах за работа. Обаждаха се от полицията в Браярклиф Менър. Съсед, който разхождал кучето си сутринта, забелязал, че вратата на къщата на Вивиан Пауърс е леко открехната. Звъннал, но никой не му отворил и той влязъл вътре. Къщата била празна. Масичка и лампа били съборени на пода и в цялата къща светело. Обадил се на полицията. Те проверили телефонния секретар и открили съобщенията ми. Искаха да разберат имам ли представа къде е Вивиан Пауърс и имала ли е някакви проблеми.

25.

Кен и Дон изслушаха съсредоточено разказа за срещите ми в Уестчестър и обаждането от полицията в Браярклиф Менър.

— Какво ти казва инстинктът ти, Карли? — попита Кен. — Сложен план, за да се убедят всички, че става нещо странно? Икономите ти съобщават, че очевидно Ник Спенсър и Вивиан Пауърс били лудо влюбени. Възможно ли е да си се приближила твърде много до истината? Смяташ ли, че Вивиан е възнамерявала да отиде в Бостън, за да поживее с мама и тате, а после да започне нов живот в Австралия или Монако, след като напрежението спадне?

— Напълно е възможно — отговорих. — Но ако е така, открехнатата врата и съборените маса и лампа са прекалени.

След тези думи замълчах колебливо.

— Какво има? — попита Кен.

— Вивиан ми се стори уплашена. Когато позвъних и ми отвори, не свали веригата доста време.

— Била си там около единадесет и половина?

— Да.

— Намекна ли ти от какво се страхува?

— Не. Но ми каза, че повредата в колата на Ник Спенсър е станала само седмица преди катастрофата със самолета му. Според нея нито един от случаите не бил инцидент.

Надигнах се от стола и добавих:

— Ще отида там. А после ще се върна в Каспиън. Вивиан Пауърс се обади да ми съобщи, че знаела самоличността на червенокосия. Ако това не е фарс, мисля, че тя се е превърнала в сериозна заплаха за някого.

Кен кимна.

— Действай. А аз ще използвам връзките си. Едва ли са много хората, отишли да умрат спокойно в „Сейнт Ан“, които после са напуснали болницата здрави. Няма да е трудно да идентифицираме онзи тип.

Все още бях новобранец в работата, а Кен отговаряше за историята, но въпреки това казах:

— Кен, когато го откриеш, искам да присъствам на разговора.

Той се замисли за момент, после кимна.

— Добре, това е справедливо.

Имам добро чувство за ориентация. Този път нямах нужда от карта, за да намеря дома на Вивиан Пауърс. До вратата й стоеше ченге, което ме изгледа подозрително. Обясних му, че съм се виждала с нея предишния ден, а после ми е звъннала по телефона.

— Почакайте да проверя — каза той, влезе в къщата и се върна след минута. — Детектив Шапиро нареди да ви пусна.

Детектив Шапиро се оказа кротък мъж с вид на учен, с оредяваща коса и умни кафяви очи. Побърза да ми обясни, че разследването едва започва. Свързал се с родителите на Вивиан Пауърс и предвид обстоятелствата те му дали разрешение да влезе в дома й. Фактът, че предната врата била отворена, а колата й — все още пред къщата, ги притеснил силно и се уплашили дали дъщеря им не е станала жертва на убийство.

— Била сте тук вчера, нали, госпожице Декарло? — попита Шапиро.

— Да.

— Наясно съм, че заради кашоните и хаоса ще ви е трудно, но забелязвате ли нещо различно от вчера?

Намирахме се във всекидневната. Огледах се и не видях промяна. Но после осъзнах, че има и нещо ново. На масичката за кафе стоеше кашон, който не бях видяла вчера. Посочих го.

— Този кашон… вчера не беше тук. Вивиан може да го е опаковала или преглеждала, след като си тръгнах.

Детективът отиде до кашона и извади най-горната папка.

— Работила е за „Генстоун“, нали? — попита той. Открих, че споделям с него само информацията, в която бях напълно сигурна, и не му разкривам подозренията си. Представих си как ще реагира, ако му разкажа подробностите.

Вместо това обясних само, че съм интервюирала Вивиан Пауьрс, защото пиша статия за шефа й Никълъс Спенсър.

— Значи тя се е обадила, след като си тръгнахте?

Очевидно детектив Шапиро беше наясно, че не съм му разказала цялата история.

— Да. Обсъдих с Вивиан Пауърс факта, че документацията за лабораторните експерименти на доктор Спенсър е изчезнала. Доколкото тя знаеше, човекът, който я е взел, не е бил упълномощен да го прави. От краткото съобщение на телефонния ми секретар останах с впечатление, че тя може да идентифицира този човек.

Детективът още държеше папката на „Генстоун“, но тя бе празна.

— Възможно ли е да е направила връзката, докато е преглеждала тази папка?

— Не знам, но определено ми се струва възможно.

— Сега папката е празна, а Вивиан Пауърс е изчезнала. Какво ви говори това, госпожице Декарло?

— Смятам, че може да е станала жертва на престъпление.

Той ме изгледа остро.

— Докато пътувахте насам, слушахте ли радио?

— Не, не слушах.

Не обясних на детектива, че когато работя по подобно разследване, се радвам на тишината в колата, която ми позволява да обмислям алтернативните сценарии.

— Значи не сте чула репортажа за слуха, че Ник Спенсър е забелязан в Цюрих от човек, който го бил виждал няколко пъти на събранията на акционерите?

— Искате да кажете, че човекът, който го е видял, е надежден?

— Не. Казвам само, че очевидно има нещо ново в случая. Естествено, историята ще бъде проверена внимателно.

— Ако се окаже вярна, не бих се тревожила за Вивиан Пауьрс. Предполагам, че в такъв случай тя вече пътува натам или дори е стигнала.

— Имали са връзка? — бързо попита Шапиро.

— Икономите на Никълъс Спенсър смятат така. А това може да означава, че изчезналите документи са просто част от сложен план. Не споменахте ли, че предната врата била отворена?

Шапиро кимна.

— Може би отворената врата е трябвало да привлече вниманието към изчезването й — каза той. — Ще бъда откровен с вас, госпожице Декарло. Тук има нещо фалшиво и вие май успяхте да ми обясните какво е то. Обзалагам се, че в момента Вивиан Пауърс пътува към Никълъс Спенсър, където и да се намира той.

26.

Мили ме поздрави като стара приятелка, когато влязох в ресторантчето.

— Разказах на всички, че пишеш история за Ник Спенсър — жизнерадостно сподели тя. — Какво ще кажеш за новината, че Ник живее в Швейцария? Преди два дни онези хлапета намериха ризата му и всички го сметнаха за мъртъв. Утре сигурно ще има нещо друго. Винаги съм твърдяла, че човек, достатъчно умен да присвои толкова много пари, ще измисли и как да ги похарчи на спокойствие.

— Може и да си права, Мили. Добра ли е салатата с пиле?

— Великолепна.

Поръчах си салата и кафе. Беше време за обедна почивка и ресторантчето беше пълно. Споменаваха името на Ник Спенсър на няколко съседни маси, но не чух какво точно казваха за него.

Мили се върна със салатата. Попитах я знае ли нещо за състоянието на доктор Бродерик.

— Малко по-добре е — провлече тя. — Още е в критично състояние, но чух, че се опитал да говори с жена си. Чудесно е, нали?

— Да, радвам се за него.

Докато ядях салатата, великолепно наситена с целина, но почти без пиле, мислите ми препускаха лудо. Ако доктор Бродерик се съвземе, ще успее ли да идентифицира човека, който го бе прегазил, или няма да има никакви спомени за инцидента?

До втората ми чаша кафе-ресторантчето вече се бе опразнило. Изчаках Мили да разчисти масите и я повиках. Показах й снимката от вечерята в чест на Ник Спенсър.

— Познаваш ли тези хора?

Мили си сложи очилата и разгледа снимката внимателно.

— Разбира се — усмихна се тя и започна да сочи. — Това са Делия Гордън и съпругът й Ралф. Тя е свястна, но той е сухар. А тази е Джаки Шлосър. Много е готина. До нея е пастор Хауъл, презвитерианският свещеник. А, ето го и мошеникът. Надявам се да го заловят. Този е председателят на борда на директорите на болницата. Откак убеди колегите си да инвестират толкова много в „Генстоун“, все му е черно пред очите. Чух, че ще го изритат още на следващото събрание на борда, ако не и по-скоро. Много хора смятат, че трябва да си подаде оставката. Обзалагам се, че ще го направи, ако се докаже, че Ник Спенсър е жив. От друга страна, ако го арестуват, може и да разберат къде е скрил парите. А това са Дора Уитман и съпругът й Нилс. И двамата са от най-старите семейства тук. Истински пари. С прислужници и всичко друго. Всички одобряват факта, че семейството си остана в Каспиън, но чух, че имат великолепна вила в Мартас Винярд. О, последната вдясно е Кей Фес. Тя е шефката на доброволците в болницата.

Водех си бележки, като се опитвах да не изоставам от бързия коментар. Когато свърши, казах:

— Мили, искам да поговоря с някои от тези хора, но пастор Хауъл е единственият, с когото успях да се свържа. Останалите или не отговарят на обажданията ми, или телефоните им не са вписани в указателя. Имаш ли идея как мога да се свържа с тях?

— Не се изпускай, че аз съм ти казала, но Кей Фес вероятно е на бюрото си в болницата в момента. Макар и да не е отговорила на обаждането ти, тя е човек, с когото лесно можеш да се сближиш.

— Мили, ти си прекрасна.

Довърших си кафето, платих сметката, като оставих щедър бакшиш, и подкарах към болницата.

Очаквах да намеря малка местна болница, но открих процъфтяваща институция с няколко по-малки сгради в съседство с основната и огромна заградена празна площ с надпис „Място за бъдещия педиатричен център“.

Очевидно това бе строежът, замразен в момента поради инвестициите в „Генстоун“.

Паркирах и влязох във фоайето. Зад рецепцията седяха две жени, но веднага познах Кей Фес. Със силен загар, макар да бе още април, къса посивяла коса, тъмнокафяви очи, бабешки очила, изключително красив нос и тънки устни, тя просто излъчваше нещо началническо. Реших, че едва ли някой би могъл да проникне в болницата неканен, докато тя е на смяна. Седеше близо до оградения с въжета подстъп към асансьорите, което означаваше, че отговаря за сигурността.

Четири-пет души чакаха да им издадат пропуски. Когато приключиха, се приближих към нея.

— Госпожица Фес?

Тя застана нащрек, сякаш бе заподозряла, че искам да вкарам в болницата десетина хлапета на посещение при някой от пациентите.

— Госпожице Фес, аз съм Карли Декарло от „Уолстрийт уикли“. Бих искала да поговорим за вечерята в чест на Никълъс Спенсър. Разбрах, че сте седяла близо до него.

— Вие ми се обадихте онзи ден, нали?

— Да.

Другата жена на рецепцията ни гледаше любопитно, но после насочи вниманието си към няколко нови посетители.

— Госпожице Декарло, след като не отговорих на съобщението ви, не ви ли е ясно, че не възнамерявам да говоря с вас?

Тонът й бе любезен, но твърд.

— Научих, че посвещавате голяма част от времето си на болницата. Също така знам, че болницата е била принудена да отложи строежа на педиатричното крило заради инвестициите в „Генстоун“. Според мен истинската история за изчезването на Никълъс Спенсър още не се е появила на бял свят, а когато това стане, парите може да бъдат открити.

Забелязах колебанието в погледа й.

— Никълъс Спенсър е бил видян в Швейцария — каза тя. Вероятно възнамерява да си купи романтична вила с парите, които щяха да спасят живота на безброй деца.

— Само преди два дни във вестниците се появи неопровержимо доказателство за смъртта му — напомних аз. — А сега това. Истината е, че още не знаем нищо. Моля ви, нека поговорим няколко минути.

Ранният следобед очевидно не бе прекалено натоварено време в болницата. Госпожица Фес се обърна към колежката си.

— Марги, ще се върна след малко.

Седнахме в единия ъгъл на фоайето. Госпожица Фес явно възнамеряваше да приключи разговора бързо. Не смятах да споменавам за подозренията си, че случилото се с доктор Бродерик не е било инцидент. Но споделих идеята, че нещо, което Никълъс Спенсър е чул по време на официалната вечеря, го е накарало да се втурне към стария си дом на следващата сутрин, за да прибере документацията на баща си. После реших да рискувам малко.

— Никълъс Спенсър се е разстроил, когато разбрал, че някой друг вече е прибрал документацията, като при това се представил за изпратен от него. Ако успея да открия кой му е дал специалната информация на вечерята, както и кого е посетил, след като си е тръгнал от дома на доктор Бродерик на следващия ден, може да разберем какво наистина се е случило с него и с изчезналите пари. Вие говорихте ли със Спенсър онази вечер?

Тя се замисли. Имах чувството, че Кей Фес е от хората, които не пропускат нищо.

— Хората от подиума се събраха половин час по-рано в друга стая, за да им направят снимки. Сервираха и коктейли. Никълъс Спенсър бе център на вниманието, разбира се.

— Какво ви се стори поведението му в началото на вечерта? Спокоен ли изглеждаше?

— Беше любезен и мил — обичайното, което очаквате от почетния гост. Беше връчил личен чек за сто хиляди долара за строежа на детското крило, но не искаше този факт да се съобщава на вечерята. Каза, че когато ваксината му бъде одобрена, ще може да направи десет пъти по-голямо дарение. — Кей Фес стисна устни. — Никълъс Спенсър беше изключително убедителен мошеник.

— Забелязахте ли да говори насаме с някого?

— Точно преди да поднесат десерта поговори с Дора Уитман около десетина минути и изглеждаше като омагьосан от думите й.

— Имате ли представа за какво говореха?

— Седях вдясно от пастор Хауъл, който се надигна, за да поздрави приятелите си. Дора беше вляво от него и я чувах ясно. Цитираше някаква жена, която възхвалявала бащата на Ник, стария доктор Спенсър. Жената твърдяла, че доктор Спенсър излекувал бебето й от вроден дефект, който иначе щял да сложи край на живота му.

Веднага осъзнах, че това е връзката, която се опитвах да открия. Научих също, че не съм успяла да се свържа със семейство Уитман, защото номерът им не бе вписан в указателя.

— Ако знаете телефона на госпожа Уитман, бихте ли се обадила, за да й съобщите, че искам да поговоря с нея колкото се може по-скоро. Дори незабавно, ако е свободна.

Тя заклати глава, но не й дадох възможност да отхвърли молбата ми.

— Госпожице Фес, аз съм репортер. Ще открия къде живее госпожа Уитман и все по някакъв начин ще се добера до нея. Но колкото по-скоро науча какво е казала на Никълъс Спенсър на онази вечеря, толкова по-голям шанс имаме да разберем каква е истинската причина за изчезването му и къде са липсващите пари.

По погледа й разбрах, че не само не съм я убедила, но дори съм я стреснала с напомнянето, че съм репортер. Все още не ми се искаше да й кажа, че доктор Бродерик може да е станал жертва на престъпление, затова изиграх последния си коз.

— Знаете ли, вчера се запознах с Вивиан Пауърс, секретарката на Никълъс Спенсър. Тя ми каза, че на вечерята станало нещо, което ужасно е развълнувало Ник. След това младата жена изчезна и подозирам, че може да е била убита. Очевидно става нещо. Някой отчаяно иска да прикрие информацията за изчезналата документация. Моля ви, помогнете ми да се свържа с Дора Уитман.

Кей се надигна.

— Изчакайте тук. Ще звънна на Дора.

Тя отиде до рецепцията и набра някакъв номер. Очевидно го знаеше наизуст. Заговори и започна да записва нещо. Още няколко души влязоха в болницата и се отправиха към рецепцията. Кей ми кимна и аз забързах към нея.

— Госпожа Уитман си е у дома, но ще тръгва към града след час. Казах й, че ще отидете веднага при нея. Ето адреса и телефона й и указания как да стигнете дотам.

Започнах да й благодаря, но тя отмести очи.

— Добър ден, госпожо Бродерик! — каза учтиво. — Как е докторът днес? Надявам се, че състоянието му се подобрява.

27.

След смъртта на Ани никой не бе идвал при него. Затова във вторник сутринта, когато на вратата се позвъни, Нед реши да не отваря. Знаеше, че сигурно е госпожа Морган. Какво ли искаше? Нямаше право да го безпокои.

Звънна се още няколко пъти, а накрая този, който го тормозеше, залепи пръст на звънеца. Нед чу тежки стъпки по стълбите. Това означаваше, че не го търси госпожа Морган. После чу мъжки глас. Е, сега вече трябваше да отиде да види кой е, в противен случай тя можеше да използва ключа си, за да влезе в апартамента му.

Нед се сети, че трябва да скрие дясната си ръка в джоба. Въпреки многобройните мехлеми, които бе купил от аптеката, ръката му не се оправяше. Открехна леко вратата и надникна през пролуката.

Навън стояха двама мъже, вдигнали значките си към него. Детективи. Нед си каза, че няма защо да се притеснява. Съпругът на Пег вероятно бе съобщил за изчезването й или пък вече бяха намерили трупа й. Доктор Браун сигурно бе казал на ченгетата, че Нед е бил един от последните клиенти в аптеката снощи. Според значките високият тип бе детектив Пиърс, а черният — детектив Карсън.

Карсън попита може ли да поговорят няколко минути. Нед знаеше, че не може да откаже — щеше да изглежда странно. Усещаше, че и двамата са се вторачили в дясната му ръка, защото е в джоба му. Трябваше да я извади, иначе щяха да решат, че крие пистолет. Марлята щеше да им попречи да видят ужасното изгаряне. Той бавно изтегли ръката си, като се опитваше да не покаже колко силно го боли.

— Разбира се, че може да поговорим — промърмори той.

Детектив Пиърс благодари на госпожа Морган. Нед знаеше, че тя умира от любопитство, и забеляза, че се опитва да надникне в апартамента му. Сигурно дъртата крава си мислеше, че вътре е ужасна бъркотия. Знаеше, че Ани вечно го караше да си събира вестниците, да носи чиниите си в кухнята и да слага мръсните си дрехи в панера за пране. Ани обичаше всичко да е спретнато и чисто. Но след като вече я нямаше, Нед не си правеше труда да разтребва. Не ядеше много, но когато го правеше, просто мяташе приборите в мивката и пускаше водата върху тях, ако се нуждаеше от чаша или чиния.

Детективите огледаха възглавницата и одеялото на канапето, купчините вестници на пода и купичката от попара, оставена до марлите и мехлемите на масата. Дрехите, които бе носил напоследък, бяха струпани върху един стол.

— Имате ли нещо против да седнем? — попита детектив Пиърс.

— Не, разбира се.

Нед бутна одеялото настрани и седна на канапето.

От двете страни на телевизора имаше по един стол. Детективите ги придърпаха по-близо до канапето и се настаниха. Нед се почувства неудобно. Очевидно ченгетата искаха да му покажат, че е хванат в капан. Внимавай какво дрънкаш, предупреди се той.

— Господин Купър, снощи сте бил в аптеката на Браун малко преди да затворят, нали? — попита Карсън.

Нед веднага усети, че Карсън е шефът. И двете ченгета оглеждаха ръката му. Говори, заповяда си той. Накарай ги да те съжалят.

— Да, бях там. Жена ми почина миналия месец. Никога досега не бях готвил. Изгорих си ръката на печката преди няколко седмици и още ме боли. Снощи отидох в аптеката, за да си купя мехлеми за раната.

Полицаите сигурно очакваха да ги попита какво е станало и защо са тук. Нед впери очи в Карсън.

— Какво е станало?

— Познавате ли госпожа Райс, касиерката в аптеката?

— Пег? Разбира се. Работи при Браун от двайсет години. Приятна жена. Много любезна.

Ченгетата се държаха коварно. Не казаха нищо за Пег. Дали я смятаха за изчезнала, или бяха открили трупа й?

— Според господин Браун вие сте бил предпоследният човек, когото госпожа Райс е обслужила снощи. Така ли е?

— Предполагам, че да. Спомням си, че зад мен стоеше млад мъж. Не знам дали някой друг е влязъл, след като си тръгнах. Качих се в колата и се прибрах у дома.

— Забелязахте ли някой да се мотае навън, когато излязохте от аптеката?

— Не. Както ви казах, просто се качих в колата и се прибрах.

— Знаете ли кой беше зад вас на опашката?

— Не. Не му обърнах внимание. Но Пег го познаваше. Нарече го… чакайте да помисля… нарече го Гарет.

Нед видя как детективите се споглеждат. Точно заради това бяха дошли при него. Доктор Браун не знаеше кой е бил последният клиент. Засега полицаите щяха да се съсредоточат само в неговото издирване.

Те се надигнаха.

— Няма да ви задържаме, господин Купър — каза Карсън. — Много ни помогнахте.

— Ръката ви изглежда подута — обади се Пиърс. — Надявам се, че сте ходил на лекар.

— Да. Вече започва да се оправя.

Гледаха го странно. Едва след като заключи вратата след тях, Нед осъзна, че не му бяха казали какво се е случило с Пег. А те със сигурност щяха да запомнят, че ги е отпратил, без да поиска да разбере какво става.

Вероятно отиваха отново в аптеката, за да разпитат Браун за Гарет. Нед изчака десетина минути, после звънна в аптеката. Браун вдигна слушалката.

— Докторе, Нед Купър се обажда. Тревожа се за Пег. Преди малко ме посетиха двама детективи, които ме разпитваха за нея, но не ми казаха какво е станало. Да не й се е случило нещо?

— Почакай малко, Нед.

Усети как Браун закрива слушалката с ръка и говори с някого. После детектив Карсън се обади.

— Господин Купър, съжалявам, но трябва да ви съобщя, че госпожа Райс е станала жертва на убийство.

Нед долови по-дружелюбни нотки в гласа на Карсън. Оказа се прав: бяха забелязали, че не ги попита какво се е случило. Той помоли Карсън да поднесе съболезнования на доктор Браун от негово име. Ченгето обеща да го направи и поръча да им се обади, ако се сети за нещо, колкото и да е маловажно.

— Ще го направя — обеща Нед.

После затвори и отиде до прозореца. Беше сигурен, че ще се върнат. Но засега нямаше проблеми. Трябваше само да скрие пушката. Не беше разумно да я оставя в колата или зад боклуците в гаража. Къде можеше да я скрие? Нуждаеше се от място, където никой нямаше да погледне.

Вгледа се в мърлявата трева пред къщата. Беше кална и му напомняше за гроба на Ани. Любимата му съпруга бе погребана до майка му, в старото гробище. Почти никой вече не използваше това място. Не го поддържаха и всички гробове изглеждаха занемарени. Миналата седмица, когато ходи там, гробът на Ани още бе пресен и земята не беше разкаляна и мека.

Купчина пръст… Ето го отговорът. Щеше да увие пушката и куршумите в найлон и старо одеяло и да ги зарови в гроба на Ани, докато стане време да ги използва отново. А после, когато всичко приключи, щеше да легне на гроба и да се самоубие.

— Ани — извика той, както правеше преди, когато жена му бе в кухнята. — Ани, скоро ще съм при теб. Обещавам.

28.

Кен и Дон си бяха тръгнали от работа, докато се прибера от Каспиън, затова се отправих направо към къщи. Оставих им съобщения, разбира се, и те ми звъннаха вечерта. Уговорихме се да се срещнем рано сутринта, за да поговорим на спокойствие.

Поработих върху рубриката си и отново се сетих за ежедневната борба на деветдесет и девет процента от хората по света, които се опитваха да балансират разноските срещу доходите си.

Прегледах съобщенията в електронната си поща, като се надявах да открия нещо от тайнствения очевидец, но нямаше нищо от него. Или от нея.

Довърших рубриката и в единадесет без петнадесет си поръчах малка пица по телефона и си налях чаша вино. Пицарията е съвсем близо и поръчката ми пристигна точно когато започваха новините в единадесет.

Водещата история бе за Ник Спенсър. Медиите бяха свързали слуха, че е бил видян в Швейцария, с изчезването на Вивиан Пауърс. Снимките им бяха показани една до друга, а говорителят съобщи, че имало ново развитие по случая Спенсър. Полицията в Браярклиф Менър се съмнявала, че Вивиан Пауърс е отвлечена.

Реших, че е прекалено късно да звъня на Лин. Тези новини потвърждаваха уверенията й, че не е участвала в плановете на мъжа си. А ако някой наистина бе напуснал дома й само минута преди пожара, можеше да се окаже, че Лин е имала свой план.

Легнах си, обзета от противоречиви емоции, и дълго време не можах да заспя. Ако Вивиан Пауърс бе планирала да се събере с Ник Спенсър само часове след срещата си мен, значи бе невероятна актриса. Зарадвах се, че не изтрих телефонното й съобщение. Възнамерявах да го запазя и да се върна в „Генстоун“, за да поговоря с някои от жените, които отговаряха за кореспонденцията.

В осем часа на следващата сутрин Дон и аз бяхме в кабинета на Кен, стиснали чаши с горещо кафе. Двамата ме погледнаха очаквателно.

— Хронологично ли? — попитах. Кен кимна.

Разказах им за дома на Вивиан Пауърс и преобърнатите маса и лампа, които напомняха за сценичен декор. После добавих:

— Но Вивиан говореше невероятно убедително, когато ми съобщи, че знае кой е взел документацията на Спенсър от доктор Бродерик. — Огледах внимателно колегите си. — Мисля, че вече знам защо документацията е била взета и какво е съдържала. Сглобих всичко.

Оставих снимката от официалната вечеря на бюрото и посочих Дора Уитман.

— Посетих я вчера и тя потвърди, че говорила с Ник Спенсър на вечерята. Разказала му как двамата с мъжа й ходили на пътешествие до Южна Америка в началото на ноември. Сприятелили се с двойка от Охайо, които им разказали, че племенницата им живяла в Каспиън преди около тринадесет години. Родила бебето си в болницата в Каспиън, но за неин ужас диагнозата била множествена склероза. Водела го при доктор Спенсър за обичайните ваксини, а в деня преди семейството да се върне в Охайо, той отишъл у тях и инжектирал на бебето пеницилин, защото имало висока температура.

Отпих глътка кафе. Все още се чувствах зашеметена от значението на онова, което бях научила.

— Според тяхната история няколко седмици по-късно доктор Спенсър звъннал на майката в Охайо. Бил ужасно разтревожен. Признал, че по грешка инжектирал бебето с неизпробвана ваксина, върху която работел от години. Казал, че е готов да понесе отговорността си за всички проблеми, които можело да възникнат.

— Инжектирал бебето с неизпробвана ваксина… стара ваксина? Чудо е, че не го е убил — рязко каза Кен.

— Почакай да чуеш останалото. Майката му обяснила, че бебето не реагирало отрицателно на ваксината. Странното е, че не се втурнала да съди лекаря, след като чула признанието му. Но състоянието на бебето наистина било добро. След няколко месеца педиатърът в Охайо казал, че очевидно диагнозата за множествена склероза била грешна, тъй като то се развивало нормално и от заболяването нямало и следа. Сега момиченцето е на тринадесет години, а миналата есен попаднало в катастрофа. Лекарката в спешното отделение казала, че резултатите му показват съвсем леки следи от склероза в някои от клетките. Според нея това било абсолютно невъзможно и решила, че е станала някаква грешка. Майката се обадила в Каспиън и помолила да й изпратят първоначалните рентгенови снимки на бебето, а те доказвали напреднала склероза в главния и гръбначния мозък.

— Вероятно са объркали снимките — обади се Кен. — Това се случва прекалено често в болниците.

— Знам. А и всички в Охайо били убедени, че има грешка. Освен майката. Решила да пише на доктор Спенсър и да го уведоми за това, но той вече бил починал и й върнали писмото. Дора Уитман казала на онези хора, че Никълъс Спенсър е син на доктор Спенсър. Предложила им племенницата да пише направо в „Генстоун“ и тя писала, но не получила отговор от него.

— И това е историята, която госпожа Уитман е разказала на Спенсър на вечерята? — попита Дон.

— Да.

— А на следващия ден той се втурнал към Каспиън, за да вземе документацията на баща си, но открил, че липсва — каза Кен, като заклати очилата си.

Запитах се колко ли често му се налага да подменя винтчето на рамката.

— Дора Уитман обещала да даде на Спенсър адреса и телефона на онези хора. Разбира се, не носела бележника си на вечерята. Ник отишъл при нея, след като се видял с доктор Бродерик и научил, че документацията липсва. Бил ужасно разстроен. Звъннал на двойката от Охайо от дома на Уитман, взел номера на племенницата им и говорил с нея. Името й е Карълайн Съмърс. Дора Уитман го чула как пита Съмърс дали има факс. Очевидно имала, защото той искал да отиде в болницата в Каспиън, за да види рентгеновите снимки на дъщеря й, и я помолил да му изпрати по факса разрешение да ги вземе.

— Значи след срещата си с Бродерик е отишъл в болницата?

— Да. Аз също се върнах в болницата, след като говорих с госпожа Уитман. Чиновничката си спомни за посещението на Ник Спенсър, но каза, че не могла да му помогне. Единственият комплект снимки вече били изпратени на Карълайн Съмърс.

— Последователността на събитията сочи, че Съмърс е написала писмото до Спенсър през ноември и веднага след това някой се е втурнал да прибере документацията на баща му — отбеляза Дон.

Забелязах, че драска в бележника си триъгълници, и се зачудих какво ли би казал психолог по въпроса. Аз също имах версия: някой в офиса на „Генстоун“ е приел писмото сериозно и или сам е предприел действия, или го е предал на друг.

— Има и още. Ник Спенсър отлетял за Охайо. Запознал се с Карълайн Съмърс и дъщеря й. Прегледал детето, взел бебешките рентгенови снимки и отишъл в болницата в Охайо, където диагностикът твърдял, че вижда следи от склерозирали клетки. Но картонът на момичето го нямало. Човек, използвал името на Карълайн Съмърс, го взел от болницата седмица преди Деня на благодарността. Ник помолил госпожа Съмърс да не говори с никого по въпроса и обещал да се обади отново. Разбира се, не го направил.

— Имал е „къртица“ в компанията, а само след един месец самолетът му катастрофирал — каза Кен и си сложи очилата, което бе знак, че се готви да приключи разговора. — Карли, каза, че си говорила със съпругата на доктор Бродерик. Получи ли някаква информация от нея?

— Говорихме съвсем кратко. Знаеше, че съм била при него миналата седмица. Вероятно той се е изказал добре за мен. Споменах, че искам да й задам няколко въпроса, и тя се съгласи да поговорим, но след като състоянието на мъжа й се подобри. Надявам се, че и той ще може да ни обясни какво точно му се е случило.

— Инцидент с Бродерик, самолетна катастрофа, откраднати документи и картони, подпалена къща, изчезнала секретарка, провалена ваксина срещу рак и стара ваксина, която може да е излекувала множествена склероза преди тринадесет години — каза замислено Дон, като се надигна от стола си. — А всичко това започна като история за избягал мошеник.

— В момента мога да ви кажа само едно — прекъсна го Кен. — Множествена склероза никога не е била лекувана с някаква си неизпробвана стара ваксина.

Телефонът ми звънна — беше Лин. Искаше да й помогна да подготви изявление за пресата във връзка със слуха за пребиваването на Ник в Швейцария и изчезването на секретарката му. Чарлз Уолингфорд и Ейдриън Гарнър настоявали да се изкаже.

— Карли, дори ако слухът за Ник се окаже неверен, фактът, че е имал любовна връзка със секретарката си ще ме отдели напълно от него в представите на хората. Ще гледат на мен като на невинната съпруга. А ние искаме точно това, нали?

— Искаме истината, Лин — отговорих, но неохотно се съгласих да обядваме заедно в „Четирите сезона“.

29.

„Четирите сезона“ бе доста оживен в един часа — любимото време за пристигане на поне половината редовни клиенти. Разпознах много известни лица, които можеш да видиш в раздел „Стил“ на вестник „Таймс“, както и политици и бизнесмени.

Джулиън и Алекс, собствениците на ресторанта, стояха зад бюрото във фоайето. Попитах за масата на госпожа Спенсър и Алекс каза:

— Резервацията е на името на господин Гарнър. Всички останали вече са там. Настаниха се в Билярдната зала.

Значи не ставаше дума за мила среща между доведените сестри с цел спасяване репутацията на едната. Зачудих се защо Лин не ми бе казала, че Уолингфорд и Гарнър ще присъстват на обеда. Може би мислеше, че ще й откажа, ала грешеше. Нямах търпение да ги видя, особено Уолингфорд. Но трябваше да въздържам репортерските си инстинкти. Възнамерявах да слушам внимателно и да говоря колкото се може по-малко.

Стигнахме до Билярдната зала, наречена така, защото в средата бе сложена огромна маса за билярд, заобиколена от дървета, които символизират сезона. Пролетта вече бе настъпила и украсата бе от красиви ябълкови дървета, отрупани с цвят. Помещението е изключително приятно и се обзалагам, че в него се сключват повече важни сделки, отколкото в конферентните зали на компаниите.

Последвах салонния управител до масата. Отдалеч забелязах, че Лин изглежда великолепно. Беше облякла черен костюм с бели маншети и яка. Не виждах краката й, но превръзките от ръцете й бяха изчезнали. В неделя не носеше никакви бижута, но днес безименният пръст на лявата й ръка бе украсен с широка златна халка. Повечето хора, които се отправяха към масите си, спираха да я поздравят.

Наистина ли беше толкова добра актриса, или просто не я харесвах? Открих, че гледам презрително смелата й усмивка и момичешкото поклащане на главата, когато един шеф на брокерска къща спря и протегна ръка.

— Все още ме боли — обясни тя, докато аз се насочих към стола си.

Зарадвах се, че в момента е обърната с гръб към мен. Това ми спести задължителната лицемерна целувка във въздуха.

Ейдриън Гарнър и Чарлз Уолингфорд бутнаха столовете си назад и се опитаха да станат. Възпрях ги любезно и тримата седнахме едновременно.

Трябва да призная, че и двамата изглеждаха впечатляващо. Уолингфорд наистина бе хубав мъж с изисканите черти на потомствен аристократ. Орлов нос, ледено сини очи, тъмнокестенява коса, посребряла по слепоочията, стегнато тяло и фини ръце — самото превъплъщение на римски патриций. Тъмносивият му костюм с почти незабележими райета със сигурност бе от Армани. Копринената вратовръзка в червено и сиво на фона на колосаната бяла риза допълваше картинката. Забелязах как няколко жени го поглеждат възхитено, когато минават покрай масата.

Ейдриън Гарнър бе горе-долу на възрастта на Уолингфорд, но приликата спираше дотам. Беше по-нисък и излъчването му беше далеч от финеса на Уолингфорд. Лицето му бе червендалесто, сякаш прекарваше доста време на открито. Кафявите му очи ме гледаха проницателно. Имах чувството, че може да разчете мислите ми. Излъчваше могъщество и власт и човек дори не забелязваше спортното му сако и кафявия панталон, които изглеждаха купени на разпродажба.

Двамата мъже ме поздравиха учтиво. Пиеха шампанско. Кимнах на сервитьора и чашата ми бе напълнена веднага. Забелязах Гарнър да хвърля раздразнен поглед на Лин, която още говореше с брокера. Тя изглежда усети, защото бързо приключи разговора, обърна се към нас и си придаде вид на много щастлива, че ме вижда.

— Карли, толкова се радвам, че дойде. Можеш да си представиш в какво положение съм.

— Да, мога.

— Добре че Ейдриън ме предупреди за изявлението пред медиите в неделя, когато намериха парчето от ризата на Ник. Сега, след днешните новини, наистина не знам какво да мисля.

— Но няма да споделяш това с никого — предупреди я Уолингфорд твърдо и се обърна към мен. — Това е поверителна информация. Провеждаме разследване в службата. Много от служителите ни са убедени, че Никълъс Спенсър и Вивиан Пауърс са имали любовна връзка. Смятаме, че Вивиан е останала на работа през последните няколко седмици, защото е искала да проследи разследването на катастрофата. Хората от прокуратурата проверяват всичко внимателно, разбира се, но ние наехме и частна детективска агенция. Очевидно за Спенсър би било идеално всички да го смятат за мъртъв. Но след като бе видян в Европа, играта свърши. В момента е беглец от правосъдието и трябва да приемем, че същото се отнася и за Пауърс. Не й бе необходимо да чака повече, след като се разбра, че той е оцелял при катастрофата, и затова изчезна. Ако беше останала, властите бездруго щяха да я разпитват.

— Единственото добро, което тази жена направи за мен, е, че хората вече не ме считат за парий — обади се Лин. — Или поне вярват, че и аз съм била измамена от Ник. Като си помисля…

— Госпожице Декарло, кога очаквате да публикуват статията ви? — попита Ейдриън Гарнър.

Зачудих се аз ли бях единствената, която се подразни от грубото прекъсване. Бях убедена, че Гарнър има навика да го прави редовно.

Нарочно му отговорих уклончиво, надявайки се и аз да го подразня.

— Господин Гарнър, понякога си имаме работа с два противоположни елемента. Единият е новинарският аспект на историята, а Никълъс Спенсър е важна новина. Другият е да разкажеш всичко честно, а не само да публикуваш последните слухове. Дали разполагаме с цялата история за Ник? Не мисля. Всъщност всеки ден се убеждавам все повече, че още не сме стигнали до основното, затова не мога да отговоря на въпроса ви.

Успях да го ядосам, което ми достави страхотно удоволствие. Ейдриън Найджъл Гарнър може да беше преуспяващ бизнесмен, но това не оправдаваше грубостта му.

— Госпожице Декарло… — започна той с рязък тон.

— Приятелите ме наричат Карли — прекъснах го решително.

— Карли, и четиримата на тази маса, както и инвеститорите и служителите на „Генстоун“, сме жертви на Никълъс Спенсър. Лин ми каза, че вие самата сте инвестирала двадесет и пет хиляди долара в компанията.

— Да, вярно е.

Припомних си всичко, което бях чувала за двореца на Гарнър, и реших да проверя дали мога да го накарам да се гърчи.

— Това бяха парите, които пестях за начална вноска на апартамент, господин Гарнър. Мечтаех за него от години. Сграда с работещ асансьор, баня, където душът винаги работи, може би дори по-стара кооперация с камини. Винаги съм харесвала камините.

Знаех, че Гарнър е натрупал състоянието си съвсем сам, но очевидно не бе толкова глупав да се хване на въдицата ми и да каже: „Знам какво е да мечтаеш за душ, който работи.“ Не обърна никакво внимание на скромните ми мечти за по-хубав дом.

— Всеки, инвестирал в „Генстоун“, има лична история или провален план — отвърна той спокойно. — Компанията ми рискува много, като съобщи намеренията си да закупи правата за дистрибуция на ваксината. Не пострадахме финансово, защото очаквахме одобрението на АХЛ. Но все пак компанията ми бе ощетена по отношение на доверието, което е важен елемент в бъдещето на всяка организация. Хората купуваха акциите на „Генстоун“ отчасти заради добрата репутация на „Гарнър Фармасютикъл“. А споделената вина е твърде реален психологически фактор в бизнеса, Карли.

Едва не ме нарече „госпожице Декарло“, но се поколеба и каза „Карли“. Мисля, че никога не бях чувала името си произнесено с такова презрение. Внезапно осъзнах, че Ейдриън Гарнър въпреки цялата си власт и могъщество се страхува от мен.

Не, това е пресилено. По-скоро уважава факта, че мога да помогна на хората да разберат, че не само Лин, но и „Гарнър Фармасютикъл“ са станали жертва на грандиозната измама на Ник Спенсър.

Тримата ме гледаха нетърпеливо, очаквайки отговора ми. Реших, че е мой ред да получа малко информация. Погледнах Уолингфорд и попитах:

— Познавате ли лично акционера, който твърди, че е видял Никълъс Спенсър в Швейцария?

Гарнър вдигна ръка преди Уолингфорд да успее да отговори.

— Трябва да поръчаме.

Осъзнах, че сервитьорът вече стои до масата. Разгледахме менюто и поръчахме. Влюбена съм в рулата с раци в „Четирите сезона“ и независимо колко внимателно преглеждам менюто или изслушвам описанието на специалитетите, почти винаги си избирам раци и зелена салата.

Малко хора поръчват татарски бифтек в наше време. Суровото месо в комбинация със сурово яйце не се смята за най-добрия начин да доживееш до старини. Останах заинтригувана, когато Ейдриън Гарнър си го поръча.

След като приключихме с поръчката, повторих въпроса си към Уолингфорд.

— Познавате ли лично акционера, който твърди, че е видял Никълъс Спенсър в Швейцария?

Той сви рамене.

— Да го познавам? Този въпрос винаги ми е бил любопитен. За мен „познавам“ означава наистина да знам нещо за човека, а не да го виждам само на събрания на акционерите или на благотворителни вечери. Името на акционера е Бари Уест. Участва в управата на универсален магазин и очевидно се справя добре със собствените си инвестиции. През последните осем години дойде четири-пет пъти на събранията ни и винаги говореше с Ник или с мен. Преди две години, когато „Гарнър Фармасютикъл“ се съгласи да поеме дистрибуцията на ваксината след одобрението й, Ейдриън вкара Лоуъл Дрексъл в нашия борд, за да го представлява. Бари Уест незабавно се опита да се сближи с Лоуъл.

Уолингфорд бегло погледна Ейдриън Гарнър.

— Чух го да пита Лоуъл дали имате нужда от добър и солиден управител.

— Ако Лоуъл е имал достатъчно акъл, е казал „не“ — рязко отвърна Гарнър.

Очевидно Ейдриън Гарнър не взимаше хапчета за любезност сутрин, но постепенно осъзнах, че съм преодоляла раздразнението си от грубите му маниери. В медиите чуваш толкова много лицемерни дивотии, че човек, който си казва всичко направо, може да ти се стори освежителна промяна.

— Дори и да е така — продължи Уолингфорд, — смятам, че Бари Уест имаше възможност да се вижда достатъчно често с Ник, за да е сигурен, че точно него е видял в Швейцария.

Първото ми впечатление в дома на Лин бе, че тези двама мъже определено не се харесват. Обаче войната създава странни приятелства, а явно това правило се отнасяше и за провалените компании. Но също така ясно ми бе, че не съм тук само за да помогна на Лин да обясни на света, че е безпомощна жертва на изневерите и мошеничествата на съпруга си. За всички тях бе важно да разберат каква точно ще е историята в „Уолстрийт уикли“.

— Господин Уолингфорд…

Той вдигна ръка и ме помоли да се обръщам към него на малко име. Изпълних желанието му.

— Чарлз, както добре знаеш, ще пиша само за интереса на хората към провала на „Генстоун“ и изчезването на Ник Спенсър. Чух, че си говорил доста подробно с колегата ми Дон Картър.

— Да. В сътрудничество с ревизорите ни дадохме пълен достъп на следователите до документацията.

— Ник е откраднал толкова много пари, а дори не ми позволи да разгледам една къща в Дариън, която се продаваше адски изгодно — оплака се Лин. — Исках да спася брака ни, а той не разбираше, че не мога да живея в дома на друга жена.

Справедливо отсъдих, че в думите й имаше логика. И аз не бих искала да живея в къщата на друга жена, ако някой ден се омъжа отново. В следващия миг си помислих, че ако се съберем с Кейси, нямаше да имаме подобен проблем.

— Колегата ви доктор Пейдж получи достъп до лабораторията ни и резултатите от експериментите — продължи Уолингфорд. — В началото резултатите бяха твърде обещаващи. Това не е необичайно в разработването на лекарство или ваксина, която да предотврати размножаването на раковите клетки. Но доста често надеждите биват съкрушени, а компаниите потъват, защото първоначалните резултати просто не се повтарят. Това се случи и с „Генстоун“. Защо Ник е присвоил толкова много пари? Никога няма да узнаем защо е започнал да краде. А когато е разбрал, че ваксината е безполезна и акциите му ще се сринат, вече не е имало начин да прикрие кражбата и вероятно затова е решил да изчезне.

Петте основни въпроса, които учат журналистите, са: Кой? Какво? Защо? Къде? Кога?

Избрах средния.

— Защо? Защо му е било да прави подобно нещо?

— Отначало сигурно е искал да си остави повече време, за да докаже, че ваксината ще действа — отговори Уолингфорд. — После, когато е разбрал, че това няма да стане, вероятно е решил, че има само една възможност: да открадне достатъчно пари, за да може да живее с тях до края на живота си, и да избяга. Федералните затвори определено не приличат на кънтри клубове.

Явно според Уолингфорд и Гарнър бях доказала лоялността си, като застанах зад Лин. Сега можехме да се споразумеем как най-добре да покажем невинността й на света, а после трябваше да им помогна да си възвърнат общественото доверие, като опиша историята по подходящ начин.

Отново дойде време да кажа онова, което им обяснявах от самото начало на срещата.

— Налага се да ви повторя нещо, което се надявам да разберете.

Поднесоха ни салатите и аз изчаках търпеливо. Сервитьорът ни предложи черен пипер, но само Ейдриън Гарнър и аз приехме. След като келнерът се оттегли, обясних, че ще напиша историята така както я виждам, но в интерес на истината и добрата статия трябва да проведа задълбочени интервюта с Чарлз Уолингфорд и господин Гарнър, който досега не ме бе окуражил да го наричам Ейдриън.

И двамата се съгласиха. Неохотно? Вероятно да, но бе трудно да си сигурен.

След като се споразумяхме по деловите въпроси, Лин протегна ръце към мен. Бях принудена да отговоря на жеста, като докосна връхчетата на пръстите си до нейните.

— Карли, чудесна си — въздъхна тя дълбоко. — Радвам се, че макар ръцете ми да са изгорени, са чисти.

Прочутите думи на Пилат Понтийски прелетяха през ума ми: „Измивам си ръцете от кръвта на този невинен човек.“

Обаче Ник Спенсър, независимо колко чисти са били мотивите му отначало, бе виновен в кражба и измама, нали? Всички улики сочеха това.

Но така ли беше?

30.

Преди да изляза от ресторанта, се уговорихме кога ще бъдат интервютата с Уолингфорд и Гарнър. Реших да рискувам и помолих да се видим в домовете им. Уолингфорд, който живее в Рай, едно от най-тузарските предградия в Уестчестър, с готовност се съгласи да ме приеме в събота или неделя следобед в три часа.

— В събота е по-удобно — отговорих, като си припомних за коктейла, на който щях да присъствам заедно с Кейси, после стиснах палци и продължих. — Бих желала да отида в главния ви офис и да поговоря с някои от служителите. Искам да ги накарам да изразят чувствата си относно загубата на работата си и фалита и как това ще се отрази на живота им.

Усетих, че Уолингфорд се чуди как да ми откаже учтиво, затова добавих:

— Миналата седмица си записах имената на акционерите по време на събранието и ще говоря и с тях.

Всъщност исках да разпитам служителите на фирмата дали всички са знаели за любовната връзка между Ник Спенсър и Вивиан Пауърс.

Молбата ми очевидно не се понрави на Уолингфорд, но накрая той все пак се съгласи, тъй като очакваше добри отзиви от мен.

— Е, предполагам, че това няма да е проблем — каза с леден тон.

— Добре, тогава утре следобед в три часа — отвърнах бързо. — Обещавам, че няма да ви изгубя много време. Просто искам да придобия обща представа за настроението на служителите ви.

За разлика от Уолингфорд, Гарнър твърдо отказа да ме приеме в дома си.

— Домът ми е моят замък, Карли. Никога не се занимавам с бизнес там.

Искаше ми се да му напомня, че дори Бъкингамският дворец е отворен за посетители. Докато пиехме кафето, ставаше все по-трудно да проявявам самоконтрол. Добрият журналист не трябва да позволява на емоциите си да влияят на историите му, но усещах как гневът ми нараства. Лин изглеждаше прекалено доволна от идеята, че съпругът й е имал любовна връзка преди да изчезне. Очевидно това бе единственото, което имаше значение за нея.

Уолингфорд и Гарнър бяха на същото мнение — покажи на света, че сме жертви. Явно аз бях единствената, която се интересуваше има ли начин Никълъс Спенсър да бъде открит и поне част от парите — върнати. Подобна новина щеше да зарадва акционерите. Може би и аз щях да получа част от моите двадесет и пет хиляди долара. Но Уолингфорд и Гарнър вероятно смятаха, че дори Ник да бъде намерен и екстрадиран, вече е заровил парите толкова дълбоко, че никога няма да бъдат открити.

След като отказа да ме приеме в дома си, Гарнър се съгласи да отида в офиса му в небостъргача „Крайслер“. Каза, че може да ми даде кратко интервю в девет и половина в петък сутринта. И тъй като бе прочут с факта, че не дава интервюта, благодарих почти топло.

Тъкмо преди да си тръгнем Лин каза:

— Карли, започнах да подреждам някои от личните вещи на Ник. Натъкнах се на почетната значка, която са му дали през февруари в родния му град. Ти нали ходи до Каспиън, за да проучиш детството му?

— Да, ходих.

Не сметнах за нужно да спомена, че съм била там преди по-малко от двадесет и четири часа.

— Какво мислят хората за него?

— Същото както навсякъде. Бил толкова убедителен, че бордът на директорите на болницата вложил много пари в „Генстоун“ след речта му. В резултат на загубите сега са принудени да замразят строежа на детското крило на болницата.

Уолингфорд поклати глава. Гарнър също гледаше мрачно, но усетих, че нетърпението му нараства. Обедът бе свършил и бе време да си ходи.

Лин не реагира на факта, че болницата бе загубила пари, предназначени за страдащи деца, а вместо това попита:

— Имах предвид мнението им за Ник преди скандала?

— Местният вестник публикувал хвалебствени слова след катастрофата. Очевидно Ник е бил отличен ученик, мило дете и прекрасен спортист. Видях чудесна негова снимка от гимназията, стиснал купа в ръка. Бил шампионът на града по плуване.

— Вероятно това му е помогнало да инсценира катастрофата, а после да доплува до брега — предположи Уолингфорд.

Помислих си, че наистина бе възможно. Но ако е бил достатъчно умен да скрои този сложен номер, защо бе позволил да го видят в Швейцария?

Върнах се в службата и си проверих съобщенията. Някои от тях ме притесниха сериозно. Първото гласеше: „Жена ми ти писа миналата година, но ти не си направи труда да й отговориш. А сега тя е мъртва. Не си толкова умна. Разбра ли вече кой беше в къщата на Лин Спенсър преди пожара?“

Зачудих се кой ли е този тип. Очевидно психическото му състояние никак не бе добро. По адреса допусках, че е същият, който ми бе изпратил странното съобщение преди няколко дни. Бях го запазила, но сега съжалих, че бях изтрила предупреждението да се подготвя за деня на страшния съд. Тогава си помислих, че е послание от безвреден религиозен фанатик. Сега обаче се питах дали и трите не са изпратени от един и същ човек.

Наистина ли някой е бил при Лин преди пожара? Знаех от семейство Гомес, че е напълно възможно да е приемала късни посетители. Реших да й покажа съобщението и да видя реакцията й.

Другото писмо, което ме разтърси, бе от шефката на рентгеновото отделение в болницата в Каспиън. Твърдеше, че е изключително важно да й се обадя, за да изясним нещо.

Позвъних веднага.

— Госпожице Декарло, вчера сте била тук и сте говорила с помощничката ми, нали?

— Да.

— Научих, че сте поискала копие от рентгеновите снимки на бебето на госпожа Съмърс. Казала сте, че тя е готова да ви изпрати по факса разрешение да ги вземете.

— Точно така.

— Помощничката ми ви е обяснила, че не пазим копия. Когато съпругът на госпожа Съмърс дойде да вземе снимките на двадесет и осми ноември миналата година, получи последния комплект. Казах му, че ако иска, можем да извадим дубликати. Но според него това не бе необходимо.

— Разбирам.

Замълчах потиснато. Знаех, че съпругът на Карълайн Съмърс не е взимал нито рентгеновите снимки, нито резултатите от Охайо. Очевидно човекът от „Генстоун“, който бе прочел и приел сериозно писмото на Карълайн Съмърс до Никълъс Спенсър, се бе погрижил да прибере цялата документация по случая. Беше се потрудил доста и сигурно имаше основателна причина за това.

Дон седеше сам в кабинета си. Влязох и попитах:

— Имаш ли една минутка?

— Разбира се.

Разказах му за обяда в „Четирите сезона“.

— Чудесно — усмихна се той. — Не е лесно да се добереш до Гарнър.

После му разказах за мнимия съпруг на Карълайн Съмърс.

— Да, погрижили са се за всичко — бавно каза Дон. — А това доказва, че в „Генстоун“ има сериозен шпионин. Спомена ли за някое от тези неща по време на обяда?

Изгледах го учудено.

— Съжалявам — извини се той. — Естествено, че не си споменала.

Показах му съобщенията от електронната поща.

— Не мога да реша дали този тип само си прави шегички е мен.

— И аз не знам, но смятам, че трябва да уведомиш ченгетата. Те ще искат да открият подателя, защото може да е важен свидетел на пожара. Чухме, че полицията в Бедфорд спряла едно хлапе, което шофирало дрогирано. Семейството му наело известен адвокат, който бил готов да сключи сделка. Разменната монета била показания на хлапето срещу Марти Бикорски. Момчето разказало, че в три сутринта миналия вторник се прибирало от купон и минало покрай дома на Спенсър. Заклело се, че видяло как Марти Бикорски бавно шофирал буса си пред къщата.

— Откъде знаело, че това е бусът на Марти Бикорски?

— Преди известно време ударило колата си и я закарало на ремонт в гаража, където работи Марти. Видяло колата му и адски харесало регистрационния номер, дори говорило с Марти. Номерът е „МОБ[1].“ Цялото име на Марти е Мартин Отис Бикорски.

— Защо досега хлапето не е говорило с полицията?

— Бикорски вече бил арестуван. А младежът отишъл на купона тайно, защото бездруго си имал сериозни неприятности с родителите си. Но твърди, че е готов да даде показания, ако полицията арестувала друг човек вместо Марти.

— Невероятно съвестен гражданин. Модел за подражание — подметнах хапливо, но бях стъписана от разказа на Дон.

Когато попитах Марти дали е седял в колата си, когато излязъл да пуши навън, жена му го погледна предупредително. Зачудих се за какво ли го бе предупредила. Беше ли обикалял с колата си из града? Къщите в квартала се намираха близо една до друга. Работещ посред нощ двигател може да е привлякъл вниманието на някой съсед с отворен прозорец. Но не беше ли напълно естествено за Бикорски, който е бил ядосан, разстроен и подпийнал, да мине покрай великолепното имение в Бедфорд? А по-късно да е решил да действа?

Съобщенията от електронната ми поща изглежда потвърждаваха тази версия, а това определено ме притесняваше.

Забелязах, че Дон ме наблюдава внимателно.

— Мислиш, че не мога да преценявам хората ли? — попитах.

— Не. Просто съжалявах за проблемите на Марти Бикорски. От думите ти разбрах, че му се е струпало прекалено много. Но ако е откачил и е подпалил къщата, ще лежи дълго време. В Бедфорд живеят много тузари, които не биха позволили някой да пали домовете им, а после да се измъква безнаказано. Повярвай ми, ако успее да сключи сделка, като се признае за виновен, ще се отърве по-леко.

— Надявам се да не го направи. Убедена съм, че не е виновен.

Върнах се в кабинета си. На бюрото още лежеше последното издание на „Поуст“. Обърнах на трета страница, където пише публикуван слухът, че Ник Спенсър е бил видян в Швейцария, както и историята за изчезването на Вивиан Пауърс. По-рано бях прочела само първите няколко реда. Единствената ценна информация, която открих, бе името на семейството на Вивиан в Бостън.

Алън Дезмънд, нейният баща, бе направил изявление: „Не вярвам, че дъщеря ми е отишла при Никълъс Спенсър в Европа. През последните няколко седмици тя говореше често по телефона с майка си, сестрите си и с мен. Беше дълбоко наскърбена от смъртта му и възнамеряваше да се върне в Бостън. Ако Спенсър е жив, тя не го знаеше. Абсолютно сигурен съм, че Вивиан не би причинила такава мъка на семейството. Каквото и да се е случило с нея, станало е против волята й.“

И аз вярвах в това. Вивиан Пауърс наистина скърбеше за Никълъс Спенсър. А и трябва да си изключително жесток човек, за да изчезнеш нарочно и да оставиш семейството си да страда в догадки какво е станало с теб.

Седнах зад бюрото и се зачетох в бележките си за посещението в дома на Вивиан. Едно нещо прикова вниманието ми. Беше ми казала, че са отговорили на писмото от майката на детето, излекувано от множествена склероза, със стандартен формуляр. Спомних си думите на Карълайн Съмърс, че въобще не е получила отговор от компанията. Значи някой от документацията не само бе предал писмото на трето лице, но и бе унищожил всички следи от него.

Реших, че съм задължена да се обадя в полицията в Бедфорд, за да им разкажа за съобщенията на електронния ми адрес. Детективът, с когото се свързах, бе любезен, но не се впечатли особено. Помоли ме да му изпратя и двете съобщения по факса.

— Ще предадем информацията на отдела за умишлени палежи в прокуратурата — обясни той. — Ние също ще потърсим човека, който ви ги е изпратил, но имам чувството, че писмата са шега, госпожице Декарло. Човекът, когото подозираме, със сигурност е престъпникът.

Нямаше смисъл да му обяснявам, че съм сигурна точно в обратното. Следващото ми обаждане бе до Марти Бикорски. Отново се включи телефонният секретар.

— Марти, знам, че положението ти изглежда доста лошо в момента, но аз все още съм на твоя страна. Много ми се иска отново да поговорим.

Започнах да диктувам номера си за всеки случай, но той вдигна слушалката преди да успея да довърша. Съгласи се да се видим след работа. Канех се да тръгвам, когато се сетих нещо и включих компютъра. Бях чела статия в „Красиви къщи“, в която Лин бе снимана в дома си в Бедфорд. Ако спомените не ме лъжеха, имаше и доста снимки, правени пред къщата. Интересувах се най-вече от описанието на терена. Намерих статията и се поздравих за добрата памет. После излязох.

Този път попаднах в следобедното задръстване към Уестчестър и стигнах до къщата на Бикорски чак в седем без двайсет. Ако двамата с Рода ми се бяха сторили тъжни при срещата в събота, днес бяха направо съсипани. Седнахме в дневната. Чувах звука на телевизора от малката стая до кухнята и реших, че Маги е там.

Веднага заговорих по същество.

— Марти, имам чувството, че онази нощ не си седял в студената кола, нито пък си оставил двигателя да работи цяла нощ. Отишъл си да се поразходиш с колата, нали?

Не ми бе трудно да усетя, че Рода е била категорично против идването ми. Лицето й се зачерви и тя каза с нисък глас:

— Карли, изглеждаш свестен човек, но си журналистка и искаш история. Онова хлапе греши. Не е видяло Марти. Адвокатът ни ще разбие показанията му. Момчето се опитва да се измъкне от неприятностите си, като се възползва от обвиненията срещу Марти. Ще каже какво ли не, за да сключи сделка. Обадиха ми се няколко души, които дори не ни познават, за да ми кажат, че хлапето лъже. Марти не е ходил никъде в онази нощ.

Погледнах Бикорски в очите.

— Искам да ти покажа две съобщения.

Подадох му ги, без да свалям очи от него. Той ги прочете и ги подаде на Рода.

— Кой е този човек? — попита Марти.

— Не знам, но в момента полицията проследява съобщенията. Ще го намерят. Изглежда, е някакъв луд, но може да се е мотал някъде около къщата в Бедфорд. Може да е дори самият подпалвач. Важното е, че ако се придържаш към историята си, че не си минал покрай къщата на Спенсър десет минути преди да я запалят, а това е лъжа, може да се появят още няколко свидетели. И тогава с теб е свършено.

Рода заплака. Марти я потупа по коляното, но не каза нищо, Най-после сви рамене.

— Бях там — призна той. — Правилно се досети, Карли. Бях пил няколко бири след работа, както ти казах, имах главоболие и реших да се разходя с колата. Признавам, че още бях бесен. Не само заради къщата. Подлудяваше ме фактът, че ваксината е безполезна. Нямаш представа колко силно се надявах, че ще я пуснат навреме, за да помогне на нашата Маги.

Рода скри лице в ръцете си. Марти я прегърна.

— Спря ли пред къщата? — попитах.

— Спрях само за да отворя прозореца на колата и да се изплюя. След това се прибрах у дома.

Повярвах му. Бях готова да се закълна, че казваш истината. Наведох се напред.

— Марти, бил си там само няколко минути преди пожара. Видя ли някой да излиза от къщата? Или пък друга кола? Ако хлапето казва истината и те е видяло, ти не го ли видя?

— От другата посока дойде някаква кола и ме подмина. Може да е било хлапето. После, около километър по-нататък, срещнах друга кола, която се движеше към къщата.

— Забеляза ли нещо особено в нея?

Бикорски поклати глава.

— Не. Стори ми се, че е доста стара, но не мога да се закълна в това.

— Видя ли някого на частния път в имението?

— Не. Но ако човекът, който ти е изпратил съобщенията, е бил там, може да е прав. Помня, че близо до вратата отвътре бе паркирана кола.

— Видял си кола?

— Само я мярнах, когато спрях и свалих прозореца, но останах там само няколко секунди.

— Как изглеждаше колата, Марти?

— Тъмен седан. Беше паркиран зад колоната, от лявата страна на портата.

Извадих разпечатката на статията, която бях свалила от интернет, и намерих снимка на имението, правена от пътя.

— Покажи ми.

Марти се наведе и разгледа снимката.

— Ето — каза той, като посочи място точно зад портата. — Колата бе паркирана тук.

Под снимката авторът бе написал: „Очарователна павирана пътечка води към малко езеро.“

— Колата трябва да е била паркирана на паветата. Колоната почти я скрива от улицата — отбеляза Марти.

— Ако човекът, изпратил съобщенията, е видял някого на пътеката, това може да е била колата му — казах.

— Защо не я е паркирал пред къщата? — учуди се Рода. — Защо я е оставил до портата и е вървял пеша?

— Защото не е искал да я видят — обясних. — Марти, знам, че трябва да поговориш с адвоката си за това, но четох докладите за пожара внимателно. Никой не споменава нищо за кола, паркирана до портата. Значи който и да е нейният собственик, той е изчезнал преди пристигането на пожарникарите.

— Може пък точно той да е бил подпалвачът — обнадеждено каза Рода. — Какво друго може да е правил там, за да иска да скрие колата си?

— Все още не разполагаме с отговори на много от въпросите — отвърнах и се надигнах. — Ченгетата ще проследят съобщенията, а те може да се окажат важни за теб, Марти. Обещаха да ме уведомят кой ги е изпратил. Ще ти се обадя веднага щом разбера нещо.

Марти стана и зададе въпроса, който вълнуваше и мен:

— Госпожа Спенсър каза ли, че е имала гости онази нощ?

— Не, не спомена нищо такова — отговорих, после добавих от лоялност. — Знаеш колко е огромно имението. Някой може да е бил там, без тя да разбере.

— Не и с кола. Освен ако не е знаел каква е комбинацията за отключване на портата или пък някой отвътре не му е отворил. Накарай ченгетата да проверят хората, които работят там. Или са се съсредоточили само върху мен?

— Не мога да ти отговоря, но ще разбера. Да започнем със съобщенията и да видим къде ще ни отведат.

Враждебността на Рода бе изчезнала напълно.

— Карли, наистина ли вярваш, че може да намерят подпалвача?

— Да. Вярвам.

— Все още ли стават чудеса?

Очевидно имаше предвид не само пожара.

— Аз вярвам в чудесата, Рода — казах твърдо.

Но докато шофирах обратно, си помислих, че чудото, което Рода желаеше най-силно, щеше да й бъде отказано. Знаех, че не мога да й помогна за това, но щях да направя всичко възможно да помогна на Марти да докаже невинността си. За Рода щеше да е ужасно трудно да понесе смъртта на детето си, но нещата щяха да се влошат още повече, ако съпругът й не е до нея.

Знаех това от собствен опит.

[1] MOB — мафия. — Б.пр. ↑

31.

Чувствах, че денят ми е бил изпълнен с прекалено много тъга и проблеми, когато се прибрах у дома след срещата с Марти и Рода Бикорски. Беше почти девет часът. Бях изморена и гладна. Не ми се готвеше. Не исках пица. Не исках китайска храна. Отворих хладилника и огледах мрачно вътрешността му. Жалка буца сирене, засъхнала по края. Няколко яйца. Омекнал домат. Потъмняла маруля. Четвърт френски хляб.

Джулия Чайлд би превърнала тези остатъци в изискан деликатес. Реших да опитам как ще се справя аз.

Първо си сипах чаша шардоне. После почистих увехналите листа на марулята, нарязах я, добавих малко чесън, олио и оцет и салатата беше готова. Нарязах френския хляб на тънки филийки, поръсих го с пармезан и го бутнах във фурната. Сиренето и доматът допринесоха за чудесния вкус на омлета.

Помислих си, че не всеки може да прави хубав омлет, и се поздравих.

Взех таблата с храната, настаних се на мекото кресло, което пренесох от дома на родителите си, и качих крака на табуретката. Беше чудесно да съм у дома и да си почивам. Отворих списанието, което отдавна исках да прочета, но открих, че не мога да се съсредоточа, тъй като събитията от деня непрестанно се връщаха в съзнанието ми.

Вивиан Пауърс. Виждах я как стои пред вратата на къщата си, когато си тръгвах оттам. Разбирах много добре радостта на Мануел Гомес, че Ник е бил близък с нея. Не можех да си представя как тези двама души, които бяха загубили близките си заради рака, щяха да живеят спокойно в Европа с пари, предназначени за борбата с него.

Бащата на Вивиан се кълнеше, че дъщеря му не би оставила семейството си да скърби и да се чуди какво е станало с нея. Синът на Ник Спенсър се надяваше, че баща му е жив.

Наистина ли Ник би позволил детето, изгубило майка си, да живее с напразната надежда, че някой ден баща му ще се обади?

В десет часа пуснах телевизора, за да чуя новините. Нямах търпение да разбера дали са научили нещо ново за Спенсър или Вивиан. Извадих късмет. Щяха да интервюират Бари Уест — акционера, който твърдеше, че е видял Ник в Швейцария. Най-после, след безброй досадни реклами, интервюто започна.

Уест определено не приличаше на Шерлок Холмс. Среден на ръст дебеличък тип, с огромни бузи и оредяваща коса. За интервюто го бяха настанили в кафене на открито, където бил видял Ник Спенсър. Кореспондентът в Цюрих веднага се захвана със същественото.

— Господин Уест, тук ли седяхте, когато ви се стори, че виждате Никълъс Спенсър?

— Не ми се стори. Видях го — отвърна Уест натъртено. Не знам защо очаквах гласът му да е носов или хленчещ, но сгреших. Беше дълбок и добре модулиран.

— Двамата с жена ми трябваше да решим да прекратим ли почивката си — продължи той. — Празнувахме двадесет и петата годишнина от сватбата си, която бяхме планирали от дълго време, въпреки че загубихме много пари от инвестиции в „Генстоун“. Както и да е, пристигнахме в Швейцария миналия петък, а във вторник следобед седяхме тук, доволни, че не сме си останали у дома. Случайно погледнах натам — посочи той маса от външната страна на кафенето. — Спенсър седеше на онази маса. Не можах да повярвам на очите си. Беше си променил косата, преди беше тъмно рус, а сега — черен. Но щях да го позная дори да носеше маска за ски.

— Опитахте ли се да поговорите с него?

— Да поговоря? Направо му изкрещях: „Хей, Спенсър, искам да поговорим!“

— И какво стана?

— Ще ви кажа точно какво стана. Той скочи, хвърли малко пари на масата и избяга.

Кореспондентът посочи масата, където Спенсър бе седял според думите на Уест.

— Сега, уважаеми зрители, оставяме изводите на вас. По време на записа климатичните условия са същите като във вторник следобед, когато Бари Уест е видял Никълъс Спенсър на тази маса. Човек от екипа, който е с приблизително същия ръст и фигура като господин Спенсър, в момента седи до масата. Виждате ли го ясно?

От това разстояние човекът, когото бяха избрали, наистина можеше да е Ник Спенсър. Дори чертите му приличаха на неговите. Но не виждах как някой, който го гледа от това разстояние и ъгъл, може да го идентифицира със сигурност.

Камерата се върна на Бари Уест.

— Видях Никълъс Спенсър — категорично заяви той. — Жена ми и аз вложихме сто и петдесет хиляди долара в компанията му. Настоявам правителството да изпрати хора, които да го открият и да го накарат да каже къде са парите. Трудих се усърдно за тях и си ги искам обратно.

Кореспондентът продължи:

— Според информацията, с която разполагаме, няколко агенции са тръгнали по тази следа. Освен това те разследват и изчезването на Вивиан Пауърс, жената, обявена за любовница на Никълъс Спенсър.

Телефонът звънна и спрях телевизора. Щях да го направя дори и без прекъсването. Писна ми да слушам как хората изкривяват събитията.

Гласът ми прозвуча рязко и нетърпеливо.

— Ало?

— Хей, какво става? Да не са те настъпили по мазола? Защо си бясна?

Беше Кейси. Засмях се.

— Изморена съм — отговорих. — А и натъжена.

— Разкажи ми.

— Докторе, имам чувството, че всеки момент ще попиташ къде ме боли.

— Може и да го направя.

Предадох му набързо събитията от деня.

— Най-лошото е, че се опитват да накиснат Марти Бикорски за престъпление, което не е извършил. А и се страхувам, че нещо ужасно се е случило с Вивиан Пауърс. Онзи тип, който твърди, че е видял Никълъс Спенсър в Швейцария, може и да е прав, но това ми се струва невероятно.

— Ченгетата ще успеят ли да проследят съобщенията от електронната ти поща?

— Да, освен ако човекът не е от онези компютърни генийчета.

— Значи, ако не е тъпа шега, може и да научиш нещо, което да помогне на Бикорски. Но исках да ти кажа, че може да не ходим в Гринуич в неделя. Ако времето е хубаво, можем да се разходим с колата и да обядваме някъде по крайбрежието.

— Приятелите ти отмениха купона? Мислех, че отиваме на рожден ден или годишнина.

Долових колебанието на Кейси.

— Не, но когато се обадих на Винс да му кажа, че ще дойдеш с мен, му разказах за новата ти работа и за историята ти за Никълъс Спенсър.

— И?

— Усетих, че нещо не е наред. Винс ми обясни, че те смятал само за авторка на онази финансова рубрика. Проблемът е, че родителите на първата съпруга на Ник Спенсър, Рийд и Сюзън Барлоу, са съседи на Винс и също ще присъстват на купона. Според него горките хора си имали предостатъчно проблеми с историите за Спенсър.

— Синът на Ник живее при тях, нали?

— Да. Всъщност Джак Спенсър е най-добрият приятел на сина на Винс.

— Слушай, Кейси, няма да ти попреча да отидеш на купона — казах. — Просто ще си намеря друго забавление.

— Няма да стане — категорично възрази той.

— Можем да излезем някъде в събота или в понеделник. Или който и да е друг път. Но след като казах това, знай, че бих дала мило и драго да поговоря с бившите тъст и тъща на Ник. Те отказват да говорят с пресата и мисля, че по този начин не правят услуга на внука си. Давам ти честна дума, че няма да споменавам Ник Спенсър, ако дойда на купона. Няма да им задам нито един въпрос, но може те да ме харесат и по-късно да ми се обадят.

Кейси не отговори. Неволно повиших глас.

— По дяволите, Кейси, семейство Барлоу не могат да си заровят главите в пясъка. Става нещо сериозно и те би трябвало да са наясно. Бих си заложила живота, че онзи кретен Бари Уест просто се е припознал. Вивиан Пауърс, секретарката на Ник, изчезна. Доктор Бродерик все още е в критично състояние. Домът на Ник бе изгорен. Той се е виждал доста често с родителите на първата си съпруга. Не е ли възможно да им е казал нещо, което да хвърли светлина върху всичко това?

— Звучи логично, Карли — тихо отвърна Кейси. — Ще поговоря с Винс. От разговора с него съдя, че семейство Барлоу са изключително изнервени от последните новини за Ник Спенсър. Синът му ще бъде подложен на изпитание, ако проблемите не се решат. Може би Винс ще успее да ги убеди да поговорят с теб.

— Ще стискам палци.

— Добре. Но при всички положения ще се видим в неделя.

— Чудесно, докторе.

— Още нещо, Карли.

— Кажи.

— Обади ми се, когато разбереш кой ти е изпращал съобщенията. Смятам, че си права — всичките са от един източник, а онова за деня на страшния съд никак не ми харесва. Този тип е откачен, а това ме притеснява. Внимавай.

Кейси беше толкова сериозен, че поисках да го развеселя.

— Съди, за да не бъдеш съден — засмях се.

— Достатъчно е да внимаваш — отвърна той. — Лека нощ, Карли!

32.

След като пушката бе вече в гроба на Ани, Нед се чувстваше в безопасност. Знаеше, че ченгетата ще се върнат, и не се изненада, когато позвъниха на вратата. Този път им отвори веднага. Бе сигурен, че изглежда по-добре, отколкото във вторник. След като зарови пушката, дрехите и ръцете му бяха кални, но не му пукаше. Прибра се у дома, отвори бутилка скоч, просна се на канапето и пи, докато заспа. Единственото, за което можеше да мисли, докато заравяше оръжието си, бе, че ако продължи да копае, ще стигне до ковчега на Ани и ще може да го отвори и да я докосне.

Едва успя да си наложи да изглади пръстта и да се отдръпне от гроба. Ани му липсваше ужасно.

В сряда се събуди около пет сутринта. Прозорците бяха мръсни, но въпреки това видя изгрева. Стаята се освети от слънцето и Нед забеляза мръсотията по ръцете си. Дрехите му също бяха покрити със засъхнала кал. Ако ченгетата се бяха появили в този момент, веднага щяха да попитат къде е копал. И може би щяха да се сетят да проверят гроба на Ани и да намерят пушката.

Затова се пъхна под душа. Стоя под горещата вода дълго време, като се търкаше с дългата четка, която Ани му бе купила. После дори си изми косата, обръсна се и си изряза ноктите. Ани винаги му казваше, че трябва да изглежда чист и представителен.

— Нед, кой ще те назначи, ако не се бръснеш, не се преобличаш и не се решиш, а приличаш на дивак? Понякога изглеждаш толкова ужасно, че хората не искат да се приближат до теб.

В понеделник, когато отиде до библиотеката в Хейстингс, за да изпрати първите две съобщения на Карли Декарло, забеляза, че библиотекарката го гледа странно, сякаш мястото му не е там. В сряда, когато отиде в Кротън, за да изпрати последните съобщения, беше облякъл чисти дрехи и никой не му обърна внимание.

И така, макар да си бе лежал с дрехите, знаеше, че изглежда по-добре, отколкото във вторник.

Дойдоха същите две ченгета — Пиърс и Карсън. И веднага забелязаха, че изглежда по-добре. После ги видя как поглеждат стола, където миналия път лежаха мръсните му дрехи. След като полицаите си бяха тръгнали, беше ги метнал в пералнята.

Нед проследи погледа на Карсън и забеляза, че ченгето оглежда калните обувки на пода. Мамка му! Беше забравил да ги прибере.

— Нед, може ли да поговорим няколко минути? — попита Карсън.

Ченгето се опитваше да се държи като стар приятел, който случайно се е отбил в дома ти. Но не успя да заблуди Нед, който знаеше как действат полицаите. Преди пет години го бяха арестували, защото се сби в бара с онзи кретен — градинаря на Спенсър, който му каза, че никога вече няма да го вземе на работа. Отначало ченгетата бяха добронамерени, но после го обявиха за виновен.

— Разбира се, заповядайте — покани ги Нед.

Детективите се настаниха на същите столове като миналия път. Възглавницата и одеялото още лежаха на канапето, където бе спал през последните две нощи.

— Нед — започна детектив Карсън, — беше прав за човека, който е бил на опашката зад теб в аптеката на Браун. Казва се Гарет.

Е, и? Нед едва се сдържа да не отговори хапливо.

— Гарет твърди, че те видял в колата пред аптеката, когато си е тръгнал. Вярно ли е?

Трябваше ли да признае, че го е видял? Да, нямаше начин. Пег се опитваше да хване автобуса и бе обслужила човека бързо.

— Разбира се, бях още там — отговори той. — Онзи човек излезе една минута след мен от аптеката. Качих се в колата, завъртях ключа, смених станцията на радиото, за да чуя новините в десет, и после потеглих.

— Къде отиде Гарет?

— Не знам. Защо да се интересувам от него? Излязох от паркинга, завих и се прибрах у дома. Да не би да искате да ме арестувате задето съм направил обратен завой?

— Е, когато движението не е натоварено, и аз правя обратни завои — отвърна Карсън.

Пак се държи приятелски, помисли си Нед. Опитват се да ме вкарат в капан.

— Нед, имаш ли някакви оръжия?

— Не.

— Стрелял ли си някога?

Внимавай, предупреди се Нед.

— Стрелях като дете с въздушна пушка.

Беше готов да се обзаложи, че ченгетата вече знаеха за това.

— Бил ли си арестуван?

— Веднъж. Стана недоразумение.

— А бил ли си в затвора?

Беше лежал в областния затвор, докато Ани събере парите за гаранцията. И там научи как да изпраща електронни съобщения, които не могат да бъдат проследени. Мъжът в съседната килия му бе обяснил, че просто трябва да отидеш в някоя библиотека, да седнеш пред компютър, да влезеш в интернет и да използваш хотмейл.

— Услугата е безплатна, Нед — беше добавил затворникът. — Можеш да влезеш в интернет с фалшиво име и никой няма да разбере. Ако ченгетата решат да те издирят, ще стигнат до библиотеката, но не могат да те открият.

— Бях в затвора само за една нощ — мрачно отговори Нед.

— Виждам, че обувките ти са много кални. Случайно да си ходил в парка онази нощ, след като си тръгна от аптеката?

— Казах ви, че се прибрах направо у дома.

Беше захвърлил трупа на Пег в парка.

Карсън отново оглеждаше обувките му.

Но аз не съм излизал от колата, напомни си Нед. Наредих на Пег да слезе и да се прибере пеша, а когато се затича уплашено, я застрелях. Нямат причина да говорят за обувките ми. Не съм оставил отпечатъци от тях в парка.

— Нед, имаш ли нещо против да разгледаме колата ти? — попита Пиърс.

Не разполагаха с никакви сериозни улики срещу него.

— Да, имам — рязко отговори Нед. — Определено съм против. Отивам в аптеката да си купя лекарства. Нещо се случва със симпатичната жена, която извади лош късмет да си изпусне автобуса, а сега вие се опитвате да изкарате, че съм й направил нещо. Разкарайте се оттук.

Видя, че очите им се вледениха. Беше надрънкал прекалено много. Откъде можеше да знае, че Пег е изпуснала автобуса? Да, сигурно това си мислеха.

Реши да рискува.

— По радиото съобщиха, че си е изпуснала автобуса. Така е, нали? Някой я е видял да тича към спирката. Да, имам нещо против да огледате колата ми. Освен това ми е неприятно да идвате тук и да ми задавате всички тези въпроси. Разкарайте се. Чувате ли? Изчезвайте и стойте далеч оттук!

Не бе възнамерявал да размахва ръце срещу ченгетата, но точно така постъпи. Превръзката на ръката му падна и полицаите видяха мехурите.

— Как се казва лекарят, който лекува ръката ти, Нед? — тихо запита Карсън.

33.

Добър нощен сън означава, че всички части на мозъка ми се събуждат по едно и също време. Не се случваше често, но когато се събудих на първи май, се чувствах свежа и отпочинала, което беше добре, като се има предвид как протече предният ден.

Изкъпах се и облякох лекия сив раиран костюм, който си бях купила в края на миналия сезон. Отворих прозореца, за да проветря и да разбера каква е температурата навън. Беше чудесен пролетен ден — топъл с лек ветрец. По перваза на прозореца на съседа бяха подредени саксии, от които надничаха пъстри цветя, а над тях се виждаше синьо небе с пухкави бели облачета.

Когато бях малка, всеки първи май в църквата ни в Риджуд се провеждаше церемония, на която коронясвахме Богородица. Думите на химна, който пеехме възторжено, прелетяха през мислите ми, докато си слагах червило и сенки.

„О, Мария, днес те коронясваме с цветя,

кралица на ангелите, кралица на май…“

Сетих се защо песента неочаквано изникна в съзнанието ми. Бях едва на десет години, когато ме избраха да коронясам статуята на Божията майка с венец цветя. Всяка година тази чест се падаше на десетгодишно момче или момиче.

Патрик щеше да навърши десет години следващата седмица.

Дори и дълго след като си се примирил с мъката от загубата на любим човек и си се върнал към живота, от време на време се появява нещо, което ти напомня за него, и отваря раната отново.

Наложих си да не мисля повече за това.

Отидох пеша на работа и стигнах в девет без двайсет. Влязох в кабинета на Кен, където Дон Картър вече се бе настанил удобно. Още не бях изпила първото си кафе, когато вълненията започнаха.

Обади се детектив Клифърд от полицията в Бедфорд и съобщението му ни шокира сериозно. Полицаят ни информираше, че са проследили посланията, изпратени до електронния ми адрес, включително онова, което не бях запазила — напомнянето да се подготвя за деня на страшния съд. И трите писма били изпратени от област Уестчестър. Първите две от обществена библиотека в Хейстингс, а третото — от библиотека в Кротън. Изпращачът използвал хотмейл — безплатна интернет услуга, но вкарал фалшива информация, за да се регистрира.

— Каква информация? — попита Кен.

— Името на Никълъс Спенсър и адреса на дома му в Бедфорд, който изгоря миналата седмица.

Никълъс Спенсър! Всички ахнахме и се спогледахме. Възможно ли бе?

— Чакайте малко — каза Кен. — По вестниците има безброй снимки на Никълъс Спенсър. Показахте ли ги на библиотекарките?

— Да, разбира се. Нито една от тях не разпозна в Спенсър човека, използвал компютър при тях.

— Дори в хотмейл човек трябва да използва парола — отбеляза Дон. — Каква парола е използвал онзи тип?

— Женско име. Ани.

Изтичах да взема съобщенията от бюрото си и прочетох последното.

„Жена ми ти писа миналата година, но ти не си направи труда да й отговориш. А сега тя е мъртва. Не си толкова умна. Разбра ли вече кой беше в къщата на Лин Спенсър преди пожара?“

— Обзалагам се, че жена му се е казвала Ани — казах.

— Има още нещо интересно — прекъсна ме детектив Клифърд. — Библиотекарката от Хейстингс помни ясно, че мърлявият тип, който използвал компютъра, изглежда имал сериозно изгаряне на дясната ръка. Не е сигурна, че точно той е изпратил съобщенията, но й направил впечатление.

Преди да затвори, Клифърд ни увери, че ще разшири мрежата и ще предупреди всички библиотеки в другите градчета в Уестчестър да са нащрек за петдесетгодишен мъж, висок около метър и осемдесет, неспретнат и с превръзка на дясната ръка.

Бях сигурна, че той е авторът на писмата, в които твърдеше, че е видял някого в имението на Спенсър. Това бе вълнуваща новина.

Марти и Рода Бикорски заслужаваха малко надежда. Обадих им се. И двамата бяха смаяни от факта, че изпращачът на писмата е използвал името на Никълъс Спенсър и е бил с изгорена ръка.

— Ще го хванат, нали, Карли? — попита Марти.

— Може да се окаже просто някой смахнат — предупредих аз. — Но все пак съм сигурна, че ще го хванат. Убедени са, че живее някъде там.

— И ние имаме добра новина — каза Марти. — Наистина ни взе акъла. Нарастването на тумора на Маги е намаляло през последния месец. Все още съществува, но ако не се ускори отново, ще изкараме още една Коледа с нея. Рода вече обмисля подаръците.

— Много се радвам — отвърнах, като едва преглътнах буцата в гърлото си. — Пак ще ви се обадя.

Исках да поседна няколко минути, за да се насладя на радостта, която бях усетила в гласа на Марти Бикорски. Но вместо това се налагаше да проведа друг телефонен разговор, който бързо щеше да я стопи. Бащата на Вивиан Пауърс, Алън Дезмънд, бе вписан в указателя на Кеймбридж, Масачузетс. Звъннах му.

Също като Марти Бикорски, семейство Дезмънд бе включило телефонния си секретар. Но също като него вдигнаха веднага.

— Господин Дезмънд, аз съм Карли Декарло от „Уолстрийт уикли“ — представих се. — Интервюирах Вивиан в деня, когато изчезна. Много бих искала да се видим или поне да поговорим. Ако сте съгласен…

Чух щракване.

— Аз съм Джейн, сестрата на Вивиан — каза измъчен, но приятен женски глас. — Знам, че баща ми би искал да поговори с вас. Отседнал е в хотел „Хилтън“ в Уайт Плейнс. Можете да го откриете там. Току-що говорих с него.

— Ще се съгласи ли да се види с мен?

— Дайте ми номера си. Ще го помоля да ви се обади.

Телефонът звънна след по-малко от три минути. Обаждаше се Алън Дезмънд. Явно беше притеснен.

— Госпожице Декарло, имам уредена пресконференция след няколко минути. Възможно ли е да поговорим малко по-късно?

Направих си сметката бързо. Беше девет и половина. Трябваше да звънна няколко телефона, а после да се явя в офиса на „Генстоун“ в Плезънтвил в три и половина, за да разпитам служителите.

— Ако дойда дотам, ще можете ли да пиете кафе с мен към единадесет? — попитах.

— Да, с удоволствие.

Разбрахме се да му звънна от фоайето на „Хилтън“.

Обмислих плановете си отново. Бях сигурна, че срещата с Алън Дезмънд няма да ми отнеме повече от четиридесет минути, максимум час. Ако си тръгнех оттам в дванадесет, можех да стигна до Каспиън към един. Чувствах, че вече е време да убедя съпругата на доктор Бродерик да поговорим.

Набрах номера на кабинета на доктора. Най-лошият вариант бе жена му да откаже да се види с мен.

Секретарката госпожа Уорд си спомни за мен и се държа изключително любезно.

— Много се радвам, че състоянието на доктора се подобрява всеки ден — каза тя. — Винаги се е поддържал във форма и е със силен дух. Това му помага сега. Госпожа Бродерик вече е убедена, че той ще се оправи.

— Радвам се да го чуя. Тя у дома ли е?

— Не. В болницата е. Но знам, че планира да си бъде тук следобед. Винаги е работила в кабинета, а сега, когато състоянието на доктора е стабилно, идва за по няколко часа всеки ден.

— Госпожо Уорд, ще идвам в Каспиън. Много е важно да поговоря с госпожа Бродерик. Вероятно ще пристигна при вас към два и се надявам тя да ми отдели петнадесет минутки. Онзи ден, когато говорих с нея, й дадох номера на мобилния си телефон, но позволете да го дам и на вас. Ще ви бъда задължена, ако ми се обадите, в случай че тя откаже да се види с мен.

Последното ми обаждане бе до Роза и Мануел Гомес. Намерих ги в дома на дъщеря им в Куинс.

— Четохме за изчезването на госпожица Пауърс — каза Мануел. — Притеснени сме, да не й се е случило нещо лошо.

— Значи не вярвате, че е отишла при господин Спенсър в Швейцария?

— Не, не вярваме, госпожице Декарло. Но кой се интересува от нашето мнение?

— Мануел, сещаш ли се за онзи павиран път, който води към езерцето? Точно зад лявата колона при портата.

— Разбира се.

— Възможно ли е някой да паркира колата си там?

— Господин Спенсър редовно паркираше там.

— Господин Спенсър!

— Особено през лятото. Понякога, когато госпожа Спенсър имаше гости при басейна, а той се прибираше от Ню Йорк и искаше да отиде в Кънектикът при Джак, оставяше колата си там, за да не я забележат. После се промъкваше горе, за да се преоблече.

— Без да се обади на госпожа Спенсър?

— Той смяташе, че ако се заприказва с гостите, няма да може да се измъкне.

— Каква кола караше?

— Черно беемве седан.

— А някои от приятелите на семейството паркираха ли на онзи път?

Последва кратка пауза, после той отговори бързо:

— През деня не, госпожице Декарло.

34

Алън Дезмънд имаше вид на човек, който не е спал поне от три дни, и бях сигурна, че наистина е така. Лицето на шестдесетгодишния мъж бе посивяло като косата му. Беше висок и слаб и изглеждаше измъчен. Но все пак бе облечен спретнато в костюм и с вратовръзка. Имах чувството, че е от хората, които никога не излизат без вратовръзка, освен ако отиват да играят голф.

Избрахме маса в ъгъла, където никой не можеше да чуе разговора ни. Поръчахме си кафе. Усетих, че господин Дезмънд не е хапнал нищо цяла сутрин, и казах:

— Бих хапнала парче пай, но само ако и вие си поръчате.

— Много сте мила и грижовна, госпожице Декарло. Познахте — не съм ял отдавна. Е, да си вземем по едно парче.

— За мен със сирене — казах на келнерката.

Той кимна утвърдително, после ме погледна.

— Значи се видяхте с Вивиан в понеделник следобед?

— Да. Преди това й звънях, но отказа да се видим. Според мен беше убедена, че се каня да съсипя напълно репутацията на Никълъс Спенсър, и не искаше да участва в това.

— Но защо не се е възползвала от възможността да го защити?

Защото за съжаление невинаги има такава възможност. Неприятно ми е да го призная, но има хора от медиите, които чрез елиминиране на част от интервюто могат да превърнат положителното мнение в страхотно оплюване. Мисля, че Вивиан бе наскърбена от ужасните клюки за Ник Спенсър и не искаше и тя да допринася.

Баща й кимна.

— Вивиан винаги е била изключително лоялна. Чухте ли какво казах, Карли? — намръщи се той с болка. — Говоря за Вивиан като за умрял човек. Това ме ужасява.

Искаше ми се да бях убедителна лъжкиня и да кажа нещо успокоително, но не можех.

— Господин Дезмънд, прочетох изявлението ви, че редовно сте говорил с Вивиан по телефона през трите седмици след катастрофата със самолета на Никълъс Спенсър. Подозирахте ли, че тя има романтична връзка с него?

Той отпи глътка кафе преди да отговори, но нямах чувството, че се опитва да печели време. Очевидно искаше да обмисли въпроса и да даде честен отговор.

— Жена ми твърди, че никога не отговарям директно на въпросите. Вероятно е така — усмихна се той. — Затова позволете ми да ви обясня някои неща. Вивиан е най-малката от четирите ни дъщери. Запозна се с Джоел в колежа и се ожениха преди девет години, когато тя беше на двадесет и две. За съжаление, както сигурно знаете, Джоел почина от рак преди малко повече от две години. По онова време се опитвахме да я убедим да се върне в Бостън, но тя започна работа при Спенсър. Радваше се много, че ще стане част от компанията, която ще пусне на пазара ваксина срещу рака.

Ник Спенсър е бил женен за Лин от две години. Бях готова да се обзаложа, че по онова време бракът им вече не е бил особено добър.

— Ще бъда напълно откровен с вас, Карли — продължи Алън Дезмънд. — Ако Вивиан е имала любовна връзка с Никълъс Спенсър, това не е станало още в самото начало. Тя отиде в компанията му шест месеца след смъртта на Джоел. През уикендите идваше у дома поне веднъж месечно. Майка й или аз, или някоя от сестрите й говорехме с нея всяка вечер по телефона и се притеснявахме, че вечно си е у дома. Карахме я да се запише в някоя група опечалени или да работи за магистърска степен. Искахме да се занимава с нещо извън дома си.

Сладкишите пристигнаха. Изглеждаха великолепно. Стори ми се, че виждам предупреждението пред очите си. Хиляди калории. Запушване на артерии. Ами нивото на холестерола?

Отрязах си малко парченце и го лапнах. Божествено! Рядко си позволявах подобни глезотии. Знам, че са вредни. Но пък са прекалено хубави, за да се тревожиш дълго.

— Очаквам да ми кажете, че в един момент картинката се е променила — казах.

Алън Дезмънд кимна.

Зарадвах се, че докато отговаряше на въпросите ми, Алън разсеяно ядеше сладкиша си.

— Според мен Вивиан се промени в края на миналото лято. Изглеждаше по-щастлива, макар да се тревожеше, че с ваксината има проблеми. Но не ни обясни подробно. Реших, че става дума за поверителна информация. Но Вив спомена, че Спенсър бил ужасно разтревожен.

— Някога намекна ли ви, че имат любовна връзка?

— Не. Но сестра й Джейн се усети. Думите й бяха: „Вив изтърпя достатъчно мъка. Надявам се, че е достатъчно умна да не се влюби в женения си шеф.“

— Попитахте ли я дали има връзка с Никълъс Спенсър?

— Шеговито я подпитах има ли интересен мъж на хоризонта. Вив ми отговори, че съм непоправим романтик. После ми каза, че ако се появи някой, веднага ще ми съобщи.

Усетих, че Алън Дезмънд се готвеше да ми зададе въпрос, затова побързах да го изпреваря.

— Като изключим романтичната страна, Вивиан споменавала ли е някога какво е отношението й към Никълъс Спенсър?

Той се намръщи замислено, после ме погледна право в очите.

— През последните седем или осем месеца, когато Вив говореше за Спенсър, човек би си помислил, че той е безгрешно божество. И точно затова, ако ни беше съобщила, че отива при него в Швейцария, нямаше да одобря намерението й, но щях да я разбера.

Видях как очите му се напълниха със сълзи.

— Карли, ще се зарадвам безкрайно, ако сега получа подобно съобщение, но знам, че няма да стане. Където и да е Вивиан, дано да е жива, явно няма възможност да се свърже с нас. В противен случай вече щеше да го е направила.

Знаех, че е прав. Разказах му за срещата си с Вивиан и плана й да поживее с родителите си, докато си намери собствен апартамент. Споменах му и за обаждането и увереността й, че ще може да идентифицира човека, който бе откраднал документацията на доктор Спенсър.

— Изчезнала е малко след това, нали? — попита той. Кимнах.

Оставихме си сладкишите недоядени. Бях убедена, че и двамата си представяме красивата млада жена, чийто дом не се оказа нейна крепост.

Внезапно се сетих нещо.

— Напоследък е ужасно ветровито. Вивиан имаше ли проблеми с входната врата?

— Защо ме питате?

— Защото фактът, че предната врата е била отворена, ми прилича на покана към съседа да прояви любопитство и да звънне, за да провери има ли проблем. И точно така е станало. Но ако вратата се е отворила от вятъра, изчезването на Вивиан можеше да не бъде забелязано поне още един ден.

Спомних си как Вивиан стоеше пред вратата и ме наблюдаваше, докато се качвах в колата.

— Може и да сте права. Знам, че тази врата се затваряше трудно.

— Да предположим, че се е отворила от вятъра. А дали преобърнатите маса и лампа са били опит да покажат изчезването й като обир и отвличане?

— Полицаите смятат, че тя е инсценирала отвличането си. Вивиан ви се е обадила в петък следобед, госпожице Декарло. Как ви се стори?

— Притеснена — признах. — Разтревожена.

Усетих присъствието им преди да ги видя. Детектив Шапиро беше единият от мъжете с мрачни лица. Другият бе униформен полицай. Пристъпиха към масата ни.

— Господин Дезмънд — каза Шапиро, — бихме искали да поговорим с вас насаме.

— Намерихте ли я? — попита Алън Дезмънд.

— Да кажем, че сме открили следите й. Съседката й Дороти Боус е добра приятелка на дъщеря ви. Била на почивка. Дъщеря ви имала ключ от къщата й. Боус се прибрала у дома тази сутрин и открила, че колата й е изчезнала от гаража. Вивиан имала ли е някога психични проблеми?

— Избягала е, защото се е уплашила — намесих се. — Убедена съм, че е било така.

— Но къде е отишла? — попита Алън Дезмънд. — Какво я е уплашило толкова много, че да реши да бяга?

Помислих си, че вероятно знам отговора. Вивиан подозираше, че телефонът на Ник Спенсър се подслушва. Реших, че след като ми се е обадила, е осъзнала, че и нейният е подслушван. Това би обяснило паническото й бягство. Но защо не се бе свързала със семейството си по някакъв начин? Къде ли бе отишла? И бяха ли я проследили?

35.

Появата на полицаите сложи край на разговора ни, затова не останах дълго с Алън Дезмънд. Детектив Шапиро и полицай Клайн седнаха при нас, за да уточним подробностите, които знаехме за изчезването на Вивиан. Тя бе отишла в къщата на приятелката си и бе взела колата й. Нещо я бе изплашило ужасно и накарало да напусне дома си, но поне бе стигнала невредима до къщата на съседката. Когато видяхме полицаите да се приближават към масата ни, и двамата се уплашихме, че носят лоши новини. Сега поне имаше някаква надежда.

Вивиан ми се бе обадила около четири часа в петък, за да ми съобщи, че знае кой е взел документацията от доктор Бродерик. Според Алън Дезмънд сестра й Джейн се опитала да й звънне същата вечер към десет часа, но не успяла да се свърже. Рано сутринта съседът, който разхождал кучето си, забелязал отворената предна врата.

Попитах ченгетата смятат ли за възможно Вивиан да е чула или видяла някого в задната част на къщата и затова да е избягала от предната, като случайно е съборила лампата и масата в бързината си.

Според детектив Шапиро всичко бе възможно, макар отначало да бил убеден, че изчезването е инсценирано. А и фактът, че Вивиан е избягала с колата на съседката си само подсилваше тази възможност.

Усетих, че коментарът на Шапиро вбеси Алън Дезмънд, но той не каза нищо. Също като семейство Бикорски, които се радваха, че дъщеря им ще посрещне още една Коледа, той бе благодарен, че дъщеря му може да е отишла някъде по своя собствена воля.

Оставих го с полицаите, след като се разбрахме, че ще поддържаме връзка, и потеглихме за Каспиън.

Анет Бродерик беше хубава жена на около петдесет и пет години с прошарена коса, чиито къдрици смекчаваха ъгловатото й лице. Тя любезно предложи да се качим в апартамента им над кабинета на доктора.

Къщата беше чудесна. Просторни стаи, високи тавани, гипсови корнизи и лъскав паркет. Настанихме се в библиотеката. През прозорците нахлуваше слънце, което подсилваше уюта в приятната стая.

Осъзнах, че бях прекарала последната седмица в компанията на хора, уплашени и стреснати от неочаквания обрат в живота си. Семейство Бикорски, Вивиан Пауърс и баща й, служителите на „Генстоун“ с разбити надежди — всички тези хора живееха под огромно напрежение, а аз не можех да ги изкарам от мислите си.

Помислих си, че единственият човек, за когото не се бях сещала скоро, бе доведената ми сестра.

Анет Бродерик ми предложи кафе. Отказах, но приех чаша вода.

— Филип се оправя — съобщи тя. — Може да отнеме доста време, но очакват, че ще се възстанови напълно.

Преди да успея да й кажа колко се радвам да чуя това, тя добави:

— Честно казано, отначало идеята ви, че случилото се с Филип не е инцидент, ми се стори абсурдна, но после размислих.

— Защо? — попитах бързо.

— Ами… не искам да пресилвам нещата… но когато излезе от кома, Филип се опита да ми каже нещо. Стори ми се, че думите му бяха „колата завъртя“. По следите на пътя полицаите съдят, че колата, която го прегази, може да е направила обратен завой, за да стигне до него.

— Значи полицаите допускат, че съпругът ви може да е бил прегазен нарочно?

— Не. Смятат, че шофьорът е бил пиян. А и напоследък имали доста проблеми с непълнолетни хлапета, които пиянствали или се дрогирали. Мислят, че някой може да е отивал в другата посока, да е направил обратен завой и да не е видял Филип. Карли, защо продължавате да твърдите, че не е било инцидент?

Тя ме слушаше внимателно, докато й разказвах за изчезналото писмо от Карълайн Съмърс до Ник Спенсър и за кражбата на картона на дъщеря й не само от доктор Бродерик, но и от болниците в Каспиън и Охайо.

— Да не би да твърдите, че някой може да е повярвал в подобно магическо излекуване?

— Не знам. Но подозирам, че според някого ранната документация на доктор Спенсър е била достатъчно обещаваща, за да я открадне. А доктор Бродерик можеше да идентифицира този човек. Заради целия шум, който се вдигна около Ник Спенсър, съпругът ви може да е станал неудобен.

— Споменахте, че рентгеновите снимки са били взети от болниците в Каспиън и Охайо. Един и същи човек ли ги е взел?

— Проверих, но чиновничките не помнят. И двете обаче са сигурни, че човекът, представил се за съпруг на Карълайн Съмърс, не се е отличавал с нищо особено. От друга страна, доктор Бродерик си спомня добре кой е прибрал документацията на доктор Спенсър.

— В този ден си бях у дома и случайно погледнах през прозореца в мига, когато онзи човек се качваше в колата си.

— Не знаех, че сте го видяла. Ще можете ли да го познаете?

— Със сигурност не. Беше ноември и си беше вдигнал яката. Останах с впечатление, че е боядисал косата си с шампоан оцветител. Нали знаете как тези коси изглеждат оранжеви на слънцето.

— Доктор Бродерик не ми каза нищо такова, когато говорих с него.

— Той почти постоянно е упоен, но когато е в съзнание, иска да разбере какво му се е случило. Засега обаче май няма други спомени освен онези думи за колата.

— Доколкото разбрах от него, той е участвал в някои от проучванията на доктор Спенсър. Затова Ник му поверил документацията на баща си. Често ли работеха заедно?

— Карли, съпругът ми вероятно би се отнесъл с пренебрежение към работата си с доктор Спенсър, но истината е, че много се интересуваше от проучванията и смяташе доктора за гений. Това бе една от причините Ник да му остави документацията. Филип възнамеряваше да продължи някои от експериментите, но осъзна, че изискват прекалено много време и могат да му бъдат само хоби. Не забравяйте, че по онова време Ник планираше кариера в медицинските доставки, а не проучвания, но преди около десет години, когато започна да преглежда записките на баща си, осъзна, че доктор Спенсър е работил по нещо важно. Може дори да е било по ваксината срещу рака. По думите на мъжа ми съдя, че предклиничните изпитания са били обещаващи. Такава била и фазата, по време на която са работили със здрави пациенти. Но при по-късните експерименти нещата се влошили. А това ме кара да се чудя защо някой би откраднал документацията на доктор Спенсър.

Тя поклати глава и продължи:

— Карли, просто съм благодарна, че съпругът ми е още жив.

— Аз също — казах искрено.

Не исках да обяснявам на тази мила жена, че ако доктор Бродерик бе станал жертва на опит за убийство, аз се чувствам виновна за случилото се. Дори и да нямаше връзка, фактът, че след като говорих с него, отидох направо в офиса на „Генстоун“ в Плезънтвил и започнах да разпитвам за червенокосия, а на следващия ден докторът се озова в болница, не ми приличаше на обикновено съвпадение.

Стана време да си ходя. Благодарих на госпожа Бродерик за разговора и й оставих визитната си картичка. Очевидно не бе убедена, че съпругът й е станал жертва на нападение. Той щеше да остане в болницата поне още няколко седмици и там щеше да е в безопасност. Бях твърдо решена да получа някои отговори преди да изпишат доктора.

Когато посетих офиса на „Генстоун“ миналата седмица, настроението там беше мрачно, но сега атмосферата бе направо траурна. Рецепционистката очевидно бе плакала. Каза ми, че господин Уолингфорд е помолил да се отбия при него преди да говоря със служителите, после вдигна телефона и съобщи за пристигането ми.

— Виждам, че сте разстроена — казах. — Надявам се, че проблемът ви не е сериозен.

— Тази сутрин получих предизвестие за освобождаване от работа — отвърна тя. — Днес следобед вратите на компанията се затварят.

— Ужасно съжалявам.

След секунди се появи секретарката на Уолингфорд. Искаше ми се да поговоря с рецепционистката, но жената каза, че кима право на коментар, а е длъжна да прехвърля всички въпроси към адвоката на компанията. Спомних си името на секретарката.

— Госпожа Райдър, нали? — попитах.

Беше от типа жени, които баба ми наричаше „обикновената Джейн“. Тъмносиният й костюм, бежов чорапогащник и ниски обувки подхождаха отлично на късата й кестенява коса и пълна липса на грим. Усмивката й беше любезна, но незаинтересована.

— Да, госпожице Декарло — отговори тя.

Всички врати към кабинетите в дългия коридор бяха отворени. Надниквах вътре, докато минавахме покрай тях — стаите бяха празни. Имах чувството, че ако викна, ще чуя ехо. Опитах се да заговоря секретарката.

— Съжалявам да чуя, че компанията затваря. Вие какво ще правите?

— Не съм сигурна.

Реших, че Уолингфорд я е предупредил да не говори с мен, което, разбира се, я правеше още по-желан събеседник.

— Откога работите за господин Уолингфорд? — попитах с престорена небрежност.

— Десет години.

— Значи сте била при него, когато е притежавал мебелната компания?

— Да.

Вратата към кабинета на Уолингфорд беше затворена. Успях да задам още един въпрос.

— Сигурно познавате синовете му. Вероятно са били прави, че не е трябвало да продава семейния бизнес.

— Това не им даваше право да го съдят — негодуващо отговори тя, като почука леко и отвори вратата.

Страхотна информация! Синовете му са го съдили! Какво ли ги е накарало да го направят?

Чарлз Уолингфорд очевидно не се радваше да ме види, но се опита да прикрие чувствата си. Надигна се от бюрото си, когато влязох. Срещу него седеше някакъв мъж. Той също се изправи и се извърна към мен. Останах с впечатлението, че ме оглежда внимателно. Прецених, че е към четиридесет и пет годишен, около метър и седемдесет и пет, с посивяла коса и кафяви очи. Излъчваше авторитет също като Уолингфорд и Ейдриън Гарнър. Не се изненадах, когато ми бе представен като Лоуъл Дрексъл, член на борда на директорите на „Генстоун“.

Лоуъл Дрексъл. Бях чувала това име наскоро. По време на обяда Уолингфорд бе споменал, че акционерът, който видял Ник Спенсър в Швейцария, бе молил Дрексъл за работа.

Гласът на Дрексъл бе напълно лишен от топлота.

— Госпожице Декарло, чух, че сте натоварена с незавидната задача да пишете статия за „Генстоун“.

— По-скоро да сътруднича в написването й. Трима души работим по нея — поясних и погледнах Уолингфорд. — Чух, че приключвате днес. Много съжалявам.

Той кимна.

— Този път няма да се тревожа за ново място, където да вложа парите си — каза мрачно. — Макар и да изпитвам огромно съжаление към всичките ни служители и акционери, иска ми се да разберат, че и ние сме в същото положение като тях.

— Надявам се, че срещата ни за събота не е отменена.

— Естествено, че не е. Искам да ви обясня, че с няколко изключения като рецепционистката и госпожа Райдър, дадохме на служителите ни избора да останат тук днес или да се приберат у дома. Повечето избраха да си тръгнат незабавно.

— Разбирам. Е, това е разочарование, но вероятно ще мога да чуя коментара на хората, които още са тук.

Надявах се да не издам подозрението си, че внезапното затваряне има нещо общо с желанието ми да разпитам служителите.

— Може би аз ще мога да отговоря на въпросите ви, госпожице Декарло — предложи Дрексъл.

— Вероятно ще можете, господин Дрексъл. Чух, че работите в „Гарнър Фармасютикъл“.

— Отговарям за правния отдел. Както вече може би знаете, когато компанията ни реши да инвестира един милиард долара в „Генстоун“ след одобрение от АХЛ, господин Гарнър бе помолен да стане член на борда на директорите. В подобни случаи той делегира права на един от близките си сътрудници да заеме мястото.

— Господин Гарнър изглежда доста притеснен от факта, че „Гарнър Фармасютикъл“ ще бъде свързана с проблемите на „Генстоун“.

— Той е изключително загрижен. Вероятно скоро ще направи нещо по въпроса, но нямам право да говоря за това.

— А ако не направи нищо?

— Активите на „Генстоун“ ще бъдат продадени, а приходите — разпределени между кредиторите — отговори Дрексъл, като махна с ръка, сякаш да подчертае, че става дума за сградата и мебелите.

— Ще бъде ли прекалено самонадеяно от моя страна да се надявам, че списанието ми първо ще научи за това?

— Да, прекалено е, госпожице Декарло.

Леката му усмивка бе като затръшната под носа ми врата. Лоуъл Дрексъл и Ейдриън Гарнър бяха два айсберга. Уолингфорд поне се правеше на любезен.

Кимнах на Дрексъл, благодарих на Чарлз Уолингфорд и излязох от стаята. Госпожа Райдър внимателно затвори вратата зад нас.

— Някои от телефонистите, операторите и хората от поддръжката са още тук — каза тя. — Откъде искате да започнете?

— Мисля, че от операторите.

Тя тръгна напред, но аз веднага я настигнах.

— Госпожо Райдър, имате ли нещо против да поговорим?

— Нямам желание.

— Не искате да коментирате дори изчезването на Вивиан Пауърс?

— Изчезване или бягство, госпожице Декарло?

— Вярвате ли, че Вивиан е инсценирала изчезването си?

— Според мен решението й да остане тук след самолетната катастрофа е подозрително. Лично аз я видях да изнася папки от офиса миналата седмица.

— Защо смятате, че е занесла папките в дома си?

— Искала е да се увери, че в папките няма нищо, което да сочи къде са отишли парите ни.

Жената на рецепцията бе разстроена, но госпожа Райдър бе направо вбесена.

— Вероятно в момента е някъде в Швейцария заедно със Спенсър и ни се присмиват — продължи тя гневно. — Загубих не само пенсията си, госпожице Декарло. И аз съм от глупаците, които инвестираха спестяванията си в акциите на „Генстоун“. Иска ми се Ник Спенсър наистина да е загинал при катастрофата. Гнусният му мазен език ще гори вечно в ада заради мъките, които причини.

Е, ако исках да разбера как се чувства служител на компанията, вече знаех. Лицето на госпожа Райдър се зачерви.

— Надявам се да не отпечатате това — умолително каза тя. — Синът на Ник Спенсър, Джак, идваше тук с него. Винаги се отбиваше да побъбри с мен. Момчето си има достатъчно проблеми и без да прочете някой ден какво съм казала за ужасния му баща.

— Какво беше мнението ви за Никълъс Спенсър преди тази история?

— Всички го смятахме за божество.

Алън Дезмънд бе казал същото, когато описваше отношението на Вивиан към Спенсър. А и аз самата се бях чувствала по същия начин.

— Госпожо Райдър, а какво мислехте за Вивиан Пауърс?

— Не съм глупава. Виждах, че има връзка с Никълъс Спенсър. А и никога не съм разбирала какво е харесал в жена си. Извинете, госпожице Декарло, чух, че тя е ваша доведена сестра и не искам да говоря лошо за нея, но когато идваше тук, макар и много рядко, се държеше сякаш ние не съществуваме. Профучаваше покрай мен и нахлуваше в кабинета на господин Уолингфорд нагло, като че ли имаше право да прекъсва работата му.

Знаех си! Между тях определено имаше нещо.

— Господин Уолингфорд дразнеше ли се, когато тя го прекъсваше?

— Мисля, че се притесняваше. Той е изключително изискан човек, а тя рошеше косата му и се смееше, когато й казваше да престане. Казвам ви, госпожице Декарло, тя пренебрегваше хората и се държеше нахално, сякаш можеше да прави каквото си поиска.

— Имахте ли възможност да наблюдавате как се развиват отношенията между Вивиан Пауърс и Ник Спенсър?

След като веднъж се разприказва, госпожа Райдър се превърна в мечтата на журналиста.

— Кабинетът му е в другото крило, затова не ги виждах често заедно. Но веднъж, когато си тръгвах, той изпращаше Вивиан до колата й. По начина, по който се докосваха и гледаха, разбрах, че става нещо много специално. По онова време се зарадвах, защото смятах, че той заслужава по-добра жена от ледената кралица.

Бяхме стигнали до рецепцията и забелязах, че жената там ни гледа напрегнато, свела глава, сякаш се опитваше да чуе разговора ни.

— Ще ви оставя да си вършите работата, госпожо Райдър — казах. — Обещавам, че няма да ви цитирам. Имам само един въпрос още. Сега вярвате, че Вивиан е останала на работа, за да прикрие следите на парите. Но точно след самолетната катастрофа беше ли опечалена?

— Всички страдахме и не можехме да повярваме, че е станало толкова ужасно нещо. Като пълни кретени седяхме, плачехме и повтаряхме колко прекрасен човек бе Ник Спенсър. И през цялото време наблюдавахме Вивиан, защото подозирахме, че му е любовница. А тя не промълви дума. Стана и си отиде у дома. Вероятно я е било страх, че няма да успее да изиграе ролята си достатъчно добре и да ни заблуди. Но какъв смисъл има да говорим за това? Банда крадци! — каза тя рязко и посочи рецепционистката. — Бети ще ви разведе наоколо.

Оказа се, че мога да говоря само с хора, които не представляваха интерес за мен. Никой от тях не заемаше пост, който би му позволил да знае нещо за писмото от Карълайн Съмърс до Ник Спенсър. Разпитах Бети за лабораторията.

— И лабораторията ли се затваря днес?

— О, не. Доктор Келтавини, доктор Кендал и помощниците им ще останат още известно време.

— А днес тук ли са?

— Само доктор Кендал — отвърна тя и ме изгледа притеснено.

Очевидно доктор Кендал не бе в списъка на хората, които можех да интервюирам, но Бети все пак й се обади.

— Госпожице Декарло, имате ли представа колко е трудно ново лекарство да получи одобрение? — попита доктор Кендал. — Всъщност само едно от петдесет хиляди химически съединения, открити от учените, стига до пазара. Изпитанията на лекарства срещу рака продължават вече десетилетия. Когато Никълъс Спенсър създаде тази компания, доктор Келтавини бе неимоверно заинтересуван и ентусиазиран от резултатите при проучванията на баща му. Дори се отказа от работата си в една от най-престижните научни лаборатории в страната, за да се присъедини към Ник Спенсър. Трябва да добавя, че и аз постъпих по същия начин.

Седяхме в кабинета й над лабораторията. Миналата седмица, когато се запознахме, я сметнах за не особено привлекателна, но сега осъзнах, че у нея имаше нещо пламенно, което тогава бях пропуснала. Тъмната й коса бе прибрана зад ушите и й придаваше прекалено строг вид, който ми бе попречил да забележа странния нюанс на сиво-зелените й очи. Бях останала с впечатлението, че е изключително интелигентна жена, но сега осъзнах, че е и невероятно привлекателна.

— В лаборатория или във фармацевтична фирма работехте, доктор Кендал?

— В изследователски център „Харнес“.

Впечатлих се. Няма по-високо ниво от „Харнес“. Зачудих се защо се бе отказала от тази работа, за да отиде в новосъздадена компания. Самата тя бе казала току-що, че само едно от петдесет хиляди нови лекарства стига до пазара.

Сама отговори на незададения ми въпрос.

— Никълъс Спенсър беше най-убедителният човек в набирането на кадри, както и на пари.

— Откога сте тук?

— Малко повече от две години.

Благодарих на доктор Кендал за срещата и си тръгнах. Отбих се до рецепцията, за да благодаря на Бети и да й пожелая късмет. Попитах я дали поддържа връзка с някои от машинописките от отдела за кореспонденция.

— Пат живее близо до нас. Напусна преди една година — отговори тя. — Познавам Една и Шарлът, но не бях много близка с тях. Ако искате да се свържете с Лора, просто попитайте доктор Кендал. Тя е нейна племенница.

36.

Нед бе сигурен, че ченгетата ще се върнат. Въпросът беше кога. Цял ден мисли за това. Пушката беше скрита, но ако имаха заповед за претърсване на буса му, вероятно щяха да открият следи от ДНК-то на Пег. Беше прокървила малко, когато си удари главата в таблото.

И тогава ще започнат да търсят пушката. Госпожа Морган ще им каже, че той често ходи на гробищата, и накрая ченгетата ще се усетят.

В четири часа реши да не чака повече.

Гробището беше безлюдно. Нед се зачуди дали липсваше на Ани така, както тя на него. Земята все още бе кална и той лесно изрови пушката и кутията с патрони. После поседя на гроба няколко минути. Не му пукаше, че дрехите му се цапат и мокрят. Там се чувстваше по-близо до Ани.

Оставаше му да се погрижи за някои хора, но когато си свършеше работата, щеше да дойде тук и никога вече да не си тръгне. За момент Нед се изкуши да го направи още сега. Знаеше как. Сваляш си обувките, лапваш дулото и натискаш спусъка с пръста на крака си.

Засмя се, когато си припомни как веднъж направи това с незаредена пушка, за да подразни Ани. Тя изпищя и избухна в сълзи, а после се втурна към него и го оскуба. Не го заболя. Отначало Нед се разсмя, но после съжали, задето бе разстроил жена си. Ани го обичаше. Беше единствената, която някога го бе обичала.

Той се надигна бавно. Дрехите му бяха толкова мръсни, че хората отново щяха да го зяпат втренчено. Затова се върна в буса, уви пушката в одеялото и подкара към къщи.

Госпожа Морган щеше да е първата.

Нед се изкъпа, избръсна и среса. После извади тъмносиния си костюм от гардероба и го сложи на леглото. Ани му го беше купила преди четири години за рождения ден. Беше го обличал само няколко пъти. Мразеше да се докарва. Но сега го сложи заедно с риза и вратовръзка. Заради любимата си Ани.

Приближи се до тоалетката, където всичко си беше така, както жена му го бе оставила. Кутийката с перли, които й подари за Коледа, лежеше в горното чекмедже. Ани се влюби в подаръка, макар да му каза, че не е трябвало да харчи сто долара. Нед взе кутийката.

Чуваше как госпожа Морган се разхожда горе. Проклетата жена вечно мърмореше, че Нед е ужасно разхвърлян. Беше се оплаквала на Ани от боклуците в неговата част на гаража. След това пък хленчеше, че не го бе почистил като хората и не завързал чувалите, а само ги струпал на голяма купчина до къщата. Беше разстроила Ани, а сега, след смъртта й, искаше да го изрита на улицата.

Нед зареди пушката и се качи горе. Почука на вратата.

Госпожа Морган отвори, но не свали веригата. Страхуваше се от него, но когато го видя, се усмихна и каза:

— Нед, изглеждаш чудесно. По-добре ли се чувстваш?

— Да. А след минута ще се почувствам още по-добре.

Държеше пушката отстрани, за да й попречи да я види.

— Започвам да подреждам апартамента — обясни той. — Ани ви харесваше много и затова искам да ви подаря перлите й. Може ли да вляза?

Забеляза подозрението в очите на госпожа Морган и усети нервността й по начина, по който хапеше долната си устна. Но после чу плъзгането на веригата.

Бързо бутна вратата и нанесе удар. Жената се спъна и падна. Нед насочи пушката и видя погледа, който бе очаквал с нетърпение. Поглед на умиращ. Беше го видял в очите на Ани, когато се втурна към смазаната й кола след катастрофата.

Съжаляваше само, че госпожа Морган затвори очи преди да я простреля.

Щяха да я намерят най-рано утре, може би дори вдругиден. А това щеше да му остави достатъчно време за другите.

Намери чантата й и взе ключовете от колата й и портфейла. Вътре имаше сто двадесет и шест долара.

— Благодаря ви, госпожо Морган — ухили се той. — Сега синът ви може да получи цялата къща.

Чувстваше се спокоен и доволен. В главата си чуваше глас, който му нареждаше какво да прави: „Паркирай буса някъде, където няма да го открият скоро. После използвай колата на госпожа Морган. Новата й чистичка черна тойота, която никой няма да забележи.“

След един час вече шофираше тойотата. Беше оставил буса на паркинга на болницата, където никой нямаше да му обърне внимание. Хората непрестанно влизаха и излизаха оттам. После се върна вкъщи и погледна усмихнато втория етаж. Почувства се прекрасно, когато си помисли за госпожа Морган. Качи се на колата й и потегли. На ъгъла спря да изчака светофара. В огледалото за обратно виждане забеляза как някаква кола спира пред къщата и от нея излязоха двамата детективи. Идваха да поговорят с него отново. Или да го арестуват.

Прекалено късно, помисли си Нед. Всичко, което правеше, бе в името на Ани. В нейна памет искаше да посети руините на палата, който го бе накарал да мечтае за подобна къща. А накрая мечтата се бе превърнала в кошмар, който отне живота й. Е, затова пък той отне живота на палата. Докато шофираше натам, изпита чувството, че Ани е до него.

— Виждаш ли, Ани — щеше да й каже, когато стигнат до изгорената къща. — Виждаш ли, вече сме квит с тях. Твоята къща изчезна. Но и тяхната също.

А после щеше да отиде в Гринуд лейк, където двамата с Ани щяха да се сбогуват със семейство Харник и госпожа Шафли.

37.

Докато се прибирах у дома от Плезънтвил, бях пуснала радиото в колата, но не чувах и дума. Не можех да се отърся от чувството, че предизвестеното ми посещение в офиса на „Генстоун“ бе допринесло за решението за закриването на компанията. А и подозирах, че каквато и друга работа да е имал Лоуъл Дрексъл с Чарлз Уолингфорд, една от причините да е там бе за да се срещне с мен.

Извадих страхотен късмет, когато Бети случайно спомена, че една от жените, които сортират пощата и изпращат готовите отговори, е племенница на доктор Кендал. Зачудих се дали тази Лора е била натоварена със задачата да отговори на писмото на Карълайн Съмърс и ако бе така, дали го бе сметнала за достатъчно интересно, за да разкаже на леля си.

Но защо не бе отговорила? Според политиката на компанията всички писма трябваше да получат отговор.

Вивиан ми каза, че след като научил за отнесената документация на баща си, Ник Спенсър спрял да записва ангажиментите си в календара. Ако той и Вивиан са били толкова близки, колкото хората в офиса смятаха, защо не бе споделил с нея причината за тревогата си?

Дали й е вярвал? И ако не — защо? Или пък е искал да я предпази с мълчанието си?

— Вивиан Пауърс е била…

Внезапно осъзнах, че не само мисля за нея, но и чувам името й по радиото. Бързо протегнах ръка, усилих звука и изслушах репортажа шокирана. Вивиан била намерена жива, но в безсъзнание, в колата на съседката си, паркирана встрани от пътя в горист район на около два километра от дома й в Браярклиф Менър. Полицаите смятали, че е извършила опит за самоубийство, тъй като открили празно шишенце от хапчета на седалката до нея.

Мили Боже! Вивиан изчезна между събота вечер и неделя сутрин. Възможно ли е през цялото време да е била в колата? Тъкмо прекосявах областната граница и потеглях към града. Замислих се за миг, после направих обратен завой и се отправих към Уестчестър.

След четиридесет и пет минути седях до бащата на Вивиан в чакалнята пред спешното отделение на болницата в Браярклиф Менър. Той плачеше от облекчение и болка.

— Карли, тя идва в съзнание от време на време, но изглежда не помни нищо. Попитаха я на колко години е и тя отговори, че е на шестнадесет. Мисли, че е на шестнадесет! Какво е направила със себе си?

Помислих си, че е възможно някой друг да го е направил. Потупах Алън Дезмънд по ръката и се опитах да кажа нещо, с което да го успокоя.

— Жива е. Чудо е, че след пет дни в колата е все още жива.

Детектив Шапиро застана до вратата на чакалнята.

— Говорихме с лекарите, господин Дезмънд — започна той. — Няма начин дъщеря ви да е била в колата пет дни. Знаем, че само преди два дни е звъняла на мобилния телефон на Ник Спенсър. Мислите ли, че можете да я накарате да поговори с нас?

38.

Останах с Алън Дезмънд четири часа, докато дъщеря му Джейн, която бе взела първия самолет от Бостън, пристигна в болницата. Джейн беше две години по-възрастна от Вивиан и толкова приличаше на нея, че занемях, когато влезе в чакалнята.

И двамата настояха да остана с тях за разговора с Вивиан.

— Чухте какво казаха полицаите. Вие сте журналистка, Карли. Можете да бъдете обективна.

Застанах с господин Дезмънд до леглото на Вивиан. Джейн се наведе и целуна сестра си по челото.

— Хей, Вив, какво правиш? Изкара ни акъла.

В ръката на Вивиан бе включена система, а мониторът над леглото й отразяваше сърдечната й дейност и кръвното налягане. Беше призрачно бяла, а тъмната й коса контрастираше силно с цвета на лицето и чаршафите. Очите й се отвориха бавно и макар да бяха замъглени, отново забелязах колко са красиви.

— Джейн? — попита тя с нов и странен глас.

— Тук съм, Вив.

Вивиан се огледа и фокусира поглед върху баща си. На лицето й се изписа изненада.

— Защо плаче татко?

Помислих си, че се държи като дете.

— Не плачи, татко — каза Вивиан и очите й започнаха да се затварят.

— Вив, знаеш ли какво ти се случи? — попита Джейн Дезмънд, като погали сестра си по бузата.

— Какво ми се случи? — Вивиан очевидно се опитваше да се съсредоточи. Лицето й отново доби объркано изражение. — Нищо не ми се е случвало. Тъкмо се прибрах от училище.

След няколко минути си тръгнах. Джейн и баща й ме изпратиха до асансьора.

— Да не би полицаите да смятат, че Вивиан се преструва? — негодуваше Джейн.

— Ако е така, грешат. Със сигурност не се преструва — отговорих мрачно.

Беше девет часа, когато най-после си влязох у дома. Кейси беше оставил няколко съобщения на телефонния секретар — в четири, в шест и в осем часа. Всичките бяха едни и същи. „Обади ми се независимо от часа. Важно е.“

Беше си у дома.

— Току-що се прибрах — казах с извинение в гласа. — Защо не ми звънна на мобилния?

— Направих го. Няколко пъти.

Бях се подчинила на болничното нареждане да си изключа телефона, а после бях забравила да го включа отново и да си проверя съобщенията.

— Предадох на Винс молбата ти да поговориш с тъста на Ник Спенсър. Сигурно съм бил адски убедителен, или пък новината за Вивиан Пауърс ги е разтърсила. Искат да говорят с теб, Карли. По всяко време, когато ти е удобно. Предполагам, че вече си чула за Вивиан.

Разказах му, че съм била в болницата.

— Кейси, можех да науча толкова много от нея.

Едва когато чух гласа си, осъзнах, че всеки момент може да избухна в плач.

— Мисля, че Вивиан искаше да говори с мен, но се страхуваше да ми се довери. А после реши, че все пак може да ми има доверие. Остави ми съобщение. Колко ли дълго се е крила в къщата на съседката си? Или пък някой я е видял да влиза там?

Говорех толкова бързо, че сливах думите.

— Защо не е звъннала за помощ от телефона на съседката си? Дали е успяла да стигне до колата, или някой я е откарал оттам? Кейси, мисля, че е била ужасно изплашена. Където и да е била през цялото време, опитвала се е да звъни на мобилния телефон на Ник Спенсър. Възможно ли е да е повярвала на слуха, че са го видели в Швейцария? Онзи ден, когато говорих с нея, бе убедена, че той е мъртъв. Не може да е била в колата пет дни. Защо не й помогнах? Още тогава усещах, че нещо не е наред.

Кейси ме прекъсна.

— Чакай, чакай. Дрънкаш несвързано. Ще бъда при теб до двайсет минути.

Всъщност минаха двадесет и три. Когато отворих вратата, Кейси ме прегърна и поне за момент кошмарното бреме от мисълта, че съм виновна за състоянието на Вивиан, падна от раменете ми.

Мисля, че точно в този момент спрях да се съпротивлявам на любовта си към Кейси и повярвах, че и той се влюбва в мен. Все пак най-силното доказателство за любов е да си с някого, когато той се нуждае от теб, нали?

39.

— Това е басейнът им, Ани — каза Нед. — Сега е покрит, но миналото лято, когато работих тук, беше открит. На онези тераси имаше маси. Градините бяха невероятно красиви. Затова исках и ти да получиш същото.

Ани му се усмихна. Започваше да разбира, че не е искал да я нарани, когато продаде къщата.

Нед се огледа наоколо. Стъмваше се. Не бе възнамерявал да влиза в имота, но си спомни кода за портата. Така беше влязъл и когато запали пожара. Портата се намираше в лявата част на имението, зад английската градина. Богатите не обичаха да виждат прислугата си. Не искаха разнебитените коли или пикапи на слугите да задръстват частния им път.

— И затова винаги имат буферна зона, Ани — обясни Нед. — Садят дървета, за да са сигурни, че няма да ни виждат как идваме и си отиваме. Хак им е, че можем да обърнем това срещу тях. Можем да влизаме и излизаме колкото си искаме, а те нищо няма да разберат.

Докато работеше в имението, Нед се грижеше за моравите, подрязваше храстите и садеше цветя около басейна. Познаваше всеки сантиметър от околността.

Обясни всичко това на Ани по пътя насам.

— Нали разбираш, трябваше да използваме тази порта, когато работех тук. Виж какво гласи надписът: „Служебен вход“. Икономът трябва да натисне домофона, за да пусне вътре доставчиците или хората, които работят тук. Но главният градинар, онзи гаден тип, когото набих, знаеше кода. Всеки ден паркирахме пред този гараж. Не го използват за друго, освен за складиране на градински мебели. Е, предполагам, че това лято няма да го използват. Никой не би искал да посети подобно място с опожарена къща. В задната част на гаража има малка баня с тоалетна и мивка. За хора като мен. Да не мислиш, че биха те пуснали да припариш в къщата им? По никакъв начин, Ани. Семейството, което се грижеше за господарската къща, бяха свестни хора. Ако ги бяхме срещнали, щях да спра да им кажа, че съжалявам за пожара. Днес изглеждам добре и всичко щеше да е наред. Но имах чувството, че няма да ги видим, и се оказах прав. Изглежда са напуснали. Колата им я няма, а и къщата, в която живееха, е тъмна. Вече няма господарски дом, за който да се грижат. И те трябваше да използват служебния вход. Всички тези дървета са засадени, за да скриват гледката от портата и гаража към голямата къща. Ани, когато работех тук, чух как онзи тип Спенсър обясняваше по телефона, че ваксината му е вълшебна и ще спаси света. А миналата година чух други хора да казват, че са купили от акциите му, които са удвоили цената си и продължават да растат.

Нед погледна Ани. Понякога я виждаше много ясно, друг път, като сега, до него имаше само сянка.

— Е, както и да е, вече знаеш как стана всичко.

Протегна се да хване ръката й, но макар да знаеше, че е там, не можеше да я усети. Жегна го разочарование, но го прикри. Ани сигурно още му беше ядосана.

— Време е да вървим — най-после каза той.

Мина покрай басейна и горичката към гаража, където прибираха градинските мебели.

— Искаш ли да хвърлиш един поглед преди да си тръгнем, Ани?

Вратата на гаража не беше заключена. Някой бе допуснал грешка. Но нямаше значение. Бездруго можеше с лекота да счупи някой прозорец. Нед влезе вътре. Възглавниците на мебелите бяха струпани по рафтовете в задната част.

— Виждаш ли, Ани? Чудесен гараж. Чист и спретнат — закачливо се усмихна той. — Е, скъпа, да тръгваме към Гринуд лейк. Трябва да се погрижим за онези хора, които се отнесоха толкова гадно с теб.

Гринуд лейк се намираше в Ню Джърси. Нед стигна за около час и десет минути. По новините не чу нищо за госпожа Морган — значи полицаите още не я бяха открили. Но пък няколко пъти чу, че приятелката на Ник Спенсър била намерена. Съпруга и приятелка! Точно това можеше да се очаква от Спенсър.

— Приятелката му е много зле, скъпа — каза той на Ани. — Тежко болна. И тя си получи своето.

Не искаше да стига до Гринуд лейк прекалено рано, защото семейство Харник и госпожа Шафли си лягаха след новините в десет. Отби се в малко ресторантче и си поръча хамбургер.

Беше точно десет, когато паркира на мястото, където преди стоеше любимата им къща. У госпожа Шафли светеше, но в къщата на семейство Харник бе тъмно.

— Ще пообиколим наоколо, скъпа — реши Нед.

В полунощ семейство Харник още не се бяха прибрали у дома и Нед реши, че не може да чака тук повече. Ако застреля госпожа Шафли през прозореца, би било чудесно, но няма да може да се върне никога вече.

— Ще се наложи да изчакаме, скъпа — каза той. — Къде да отидем сега?

— Да се върнем в имението — чу гласа й. — Скрий колата в гаража и си приготви удобно легло на една от кушетките. Там ще си в безопасност.

40.

В петък сутринта пристигнах в сградата на „Уолстрийт уикли“ първа. Имах уговорка с Кен и Дон да се видим в осем часа, за да обсъдим всичко преди срещата ми с Ейдриън Гарнър в девет и половина. Май още от самото начало и тримата чувствахме, че ходът на събитията е променен, и то не само заради затварянето на вратите на „Генстоун“. Кълбото се разплиташе доста бързо. Знаехме, че не трябва да изоставаме.

Разказах им за състоянието на Вивиан Пауърс. Оказа се, че Кен и Дон също имат нов поглед върху събитията, но заключенията им се различаваха от моите.

— Започвам да виждам логика в сценария и тя никак не ми харесва — каза Кен. — Вчера следобед ми се обади доктор Келтавини. Попита ме дали може да се срещнем вечерта в дома му. Добрият доктор има сериозни връзки в научните среди в Италия. Преди няколко дни чул, че няколко лаборатории там, субсидирани от неизвестен източник, работели по различни етапи от проучванията на „Генстоун“ за ваксина срещу рака.

Втренчих се изненадано в него.

— И какъв неизвестен източник би субсидирал подобно нещо?

— Никълъс Спенсър.

— Никълъс Спенсър!

— Естествено, там не е познат под истинското си име. Ако е вярно, вероятно означава, че Спенсър е използвал парите на „Генстоун“, за да субсидира проучвания в различни лаборатории. После инсценира изчезването си. „Генстоун“ фалира. Ник се снабдява с нова самоличност, вероятно и с ново лице, и става едноличен собственик на ваксината. Може би тя все пак ще се окаже добра, а той нарочно е подправил резултатите, за да унищожи компанията.

— Значи наистина може да са го видели в Швейцария? — зачудих се на глас, но не можех да повярвам.

— Започвам да мисля, че не само е възможно, но е и твърде вероятно — отговори Кен.

— Но, Кен — прекъснах го, — Вивиан Пауърс наистина вярва, че Никълъс Спенсър е мъртъв. А пък аз вярвам, че двамата са имали много сериозна връзка.

— Карли, ти спомена, че е изчезнала преди пет дни. Но лекарите твърдят, че не е била толкова дълго в колата. Какво тогава е станало? Има няколко възможни отговора. Или е страхотна актриса, или страда от раздвоение на личността. Това би обяснило амнезията й и идеята, че е на шестнадесет години.

Струваше ми се, че никой не обръща внимание на думите ми.

— Моят сценарий е съвсем различен — казах. — Да започнем от друга гледна точка. Вивиан ми каза, че след изчезването на документацията на доктор Спенсър Ник станал адски потаен, спрял да вписва ангажиментите си в календара и изчезвал от службата за по няколко дни.

— Карли, така само подкрепяш версията ми — меко каза Кен. — Оказа се, че Никълъс Спенсър е пътувал до Европа два или три пъти между февруари и четвърти април, когато самолетът му катастрофира.

— Може да е подозирал, че в компанията му става нещо странно. Моля ви, изслушайте ме. Двадесет и една годишната племенница на доктор Кендал, Лора Кокс, работи в отдела за кореспонденция на „Генстоун“. Рецепционистката Бети ми каза вчера. Попитах я дали всички в компанията са знаели за родствената им връзка, но се оказа, че никой освен нея не е бил наясно. Един ден случайно споменала на Лора, че малкото й име е същото като на доктор Кендал. Момичето отговорило: „Кръстена съм на нея. Тя ми е леля.“ Но по-късно Лора била ужасно разстроена и помолила Бети да не споменава и дума пред никого. Очевидно доктор Кендал не искала да се знае.

— Не разбирам какъв е бил проблемът — обади се Дон.

— Бети каза, че според политиката на компанията членове на семействата на служителите нямали право да кандидатстват за работа в „Генстоун“. Доктор Кендал е знаела това.

— Медицинските компании смятат, че лявата ръка не трябва да знае какво върши дясната — кимна Дон. — Доктор Кендал определено е нарушила правилата, като е допуснала племенницата й да започне работа в „Генстоун“. А аз я смятах за добра професионалистка.

— Работила е в „Харнес“. Чудя се с каква ли репутация се е ползвала там.

— Ще проверя — каза Кен и си записа.

— А докато проверяваш, не забравяй, че всичко, което казваш за идеите на Никълъс Спенсър да ограби компанията си и да си присвои ваксината, може да се отнася и за някой друг.

— За кого?

— Например за Чарлз Уолингфорд. Какво знаеш за него?

Кен сви рамене.

— Аристократ. Не много способен, но все пак аристократ, който се гордее с произхода си. Прадядо му основал мебелната компания, за да помогне на бедните емигранти, като им осигури работа. Бил страхотен бизнесмен. Семейната компания процъфтяла. Бащата на Уолингфорд я разширил, а след като умрял, Чарлз заел мястото му и съсипал бизнеса.

— Вчера, когато бях в офиса на „Генстоун“, секретарката на Уолингфорд негодуваше срещу синовете му, които го съдели заради продажбата на компанията.

Дон Картър обича да си придава невъзмутим вид, но очите му се разшириха при този факт.

— Карли, това е много интересно. Трябва да научим нещо повече.

Кен се заигра с очилата си. Надявах се, че размишлява върху други възможности за случилото се в „Генстоун“.

— Успя ли да научиш името на другия пациент, който е напуснал раковото отделение на „Сейнт Ан“? — попитах го.

— Източникът ми в болницата се опитва да го научи — намръщи се той. — Името на човека вероятно вече се е появило на страницата за некролози във вестника.

Погледнах си часовника.

— Трябва да тръгвам. Господ да ми е на помощ, ако накарам Ейдриън Гарнър да ме чака. Може пък изведнъж да се размекне и да ми разкаже за плана за спасяване, за който Лоуъл Дрексъл ми намекна вчера.

— Ще опитам да отгатна за какво става дума — усмихна се Дон. — Отделът за връзки с обществеността на „Гарнър Фармасютикъл“ ще заяви гръмко, че компанията ще погълне „Генстоун“ и в жест на добра воля към служителите и акционерите ще платят осем или десет цента на долар от сумата, която е изчезнала. Ще съобщят, че „Гарнър Фармасютикъл“ ще започне отначало борбата за унищожаване на рака.

Надигнах се.

— Ще ви уведомя как е протекла срещата. Ще се видим по-късно, момчета.

Поколебах се, но все пак преглътнах думите, които още не бях готова да изрека: че Ник Спенсър, жив или мъртъв, може да е бил жертва на заговор в собствената му компания. Както и че още двама души вече са пострадали покрай него — доктор Филип Бродерик и Вивиан Пауърс.

Офисите на „Гарнър Фармасютикъл“ се помещават в „Крайслер“ — великолепната стара сграда на авеню „Лексингтън“ и Четиридесет и втора улица. Подраних с десет минути за срещата, но веднага ме поведоха към кабинета на Ейдриън Гарнър. Никак не се учудих, когато видях и Лоуъл Дрексъл там. Но третият човек в стаята ме изненада: Чарлз Уолингфорд.

— Добро утро, Карли! — поздрави ме той учтиво. — Аз съм гостът изненада. По-късно ще имаме събрание и Ейдриън любезно ме покани да се присъединя към вас.

Внезапно си представих как Лин целува Уолингфорд и роши косата му, както секретарката ми бе разказала вчера. Подсъзнателно винаги бях смятала Чарлз Уолингфорд за дребна риба и образът в мислите ми само подсилваше тази идея. Ако Лин имаше връзка с него, несъмнено го правеше само защото искаше още един скалп на колана си.

Кабинетът на Ейдриън Гарнър беше разкошен. От прозорците се откриваше величествена гледка към река Хъдсън и Ню Йорк. Страстно обичам красиви мебели и мога да се закълна, че бюрото му беше автентичен Томас Чипъндейл. Главите на египетските фигури и централните колони изглеждаха точно като тези, които бях видяла в музея в Англия.

Реших да попитам. Ейдриън Гарнър успя да прикрие изненадата, че разбирам от антикварни мебели, и ме поправи:

— Томас Чипъндейл Младши.

Лоуъл Дрексъл се усмихна.

— Много сте наблюдателна, госпожице Декарло.

— Надявам се, че е така. Това ми е работата.

Както в повечето съвременни кабинети, и тук имаше кътче за гости с канапе и няколко кресла. Но не бях поканена там. Гарнър седеше зад красивото си бюро, а Дрексъл и Уолингфорд — в кожени кресла срещу него. Сега Дрексъл настоя да се настаня на стола между тях.

Ейдриън Гарнър веднага заговори делово.

— Госпожице Декарло, не исках да отменям срещата, но разбирате, че решението да затворим „Генстоун“ вчера бе взето, за да можем да изясним безбройните други проблеми, пред които сме изправени.

Очевидно нямаше да получа подробното интервю, на което се бях надявала.

— Мога ли да попитам какви други решения ви предстоят, господин Гарнър?

Той ме погледна в очите и внезапно усетих огромната сила, която излъчваше. Чарлз Уолингфорд бе сто пъти по-хубав, но Гарнър бе истинското могъщество в тази стая. Бях го усетила още на обяда миналата седмица.

Гарнър погледна Лоуъл Дрексъл.

— Позволете ми аз да отговоря на този въпрос, госпожице Декарло — каза Дрексъл. — Господин Гарнър се чувства отговорен за хилядите инвеститори, вложили парите си в „Генстоун“, след като „Гарнър Фармасютикъл“ обяви, че ще инвестира милиард долара в компанията. Господин Гарнър не е задължен от закона да се погрижи за тях, но им направи предложение, което вероятно ще бъде прието с радост. „Гарнър Фармасютикъл“ ще даде на всички служители и акционери десет цента на всеки долар, който са изгубили заради измамата, извършена от Никълъс Спенсър.

Дон Картър ме бе предупредил да очаквам подобна реч. Единствената разлика бе, че я чух от устата на Лоуъл Дрексъл.

После дойде ред на Уолингфорд.

— Съобщението ще бъде направено в понеделник, Карли. Разбирате, че заради него трябва да ви помоля да отложите посещението си в моя дом. Разбира се, по-нататък ще се радвам да се видим.

Помислих, че по-нататък няма да има нищо интересно за мен. Тези тримата искаха статията да бъде написана колкото се може по-бързо и да им се махна от главите.

Но аз не възнамерявах да се оттегля.

— Господин Гарнър, убедена съм, че щедростта на компанията ви ще бъде оценена. Предполагам, че и самата аз ще мога да очаквам чек за две хиляди и петстотин долара в замяна на онези двадесет и пет хиляди, който инвестирах.

— Точно така, госпожице Декарло — отвърна Дрексъл.

Не му обърнах внимание, а се втренчих в Ейдриън Гарнър. Той също прикова очи в мен и кимна в потвърждение. После каза:

— Ако това е всичко, госпожице Декарло…

Прекъснах го.

— Господин Гарнър, бих искала да знам дали вие самият вярвате, че Никълъс Спенсър е бил видян в Швейцария.

— Никога не правя коментари, без да разполагам с неоспорими факти. А както знаете, в този случай такива няма.

— Виждал ли сте някога секретарката му Вивиан Пауърс?

— Не. Срещите ми със Спенсър винаги се провеждаха в този кабинет, а не в Плезънтвил.

Обърнах се към Дрексъл.

— Но вие сте бил член на борда на директорите, господин Дрексъл. Вивиан Пауърс е била лична секретарка на Никълъс Спенсър. Трябва да сте я срещал поне един-два пъти. А няма начин да не я запомните. Тя е изключително красива жена.

— Госпожице Декарло, всеки директор, когото познавам, има поне една секретарка и всички те са красиви жени. Но нямам навика да се сближавам с тях.

— Не сте ли поне любопитен какво се е случило с нея?

— Разбрах, че направила опит за самоубийство. Чувал съм и слуховете, че имала любовна връзка със Спенсър. Може да е изпаднала в депресия заради края на романтичните им отношения. Такива неща се случват понякога — каза той спокойно и се надигна. — Госпожице Декарло, ще трябва да ни извините. След пет минути имаме събрание в конферентната зала.

Мисля, че Дрексъл щеше да ме издърпа насила от стола, ако се бях опитала да кажа още нещо. Гарнър не си направи труда да си вдигне задника от стола, само каза кратко:

— Довиждане, госпожице Декарло.

Уолингфорд ми подаде ръка и ме посъветва да се видя с Лин скоро, защото имала нужда от поразвеселяване. Накрая Лоуъл Дрексъл ме изпроводи вън от свещените покои.

На дългата стена на рецепцията бе закачена карта на света, която показваше впечатляващото разпростиране на компанията. Ключовите страни бяха отбелязани с познати забележителности: кулите близнаци, Айфеловата кула, Колизеумът, Тадж Махал, Бъкингамският дворец. Картината бе изключителна и внушаваше на всеки, който я погледнеше, че „Гарнър Фармасютикъл“ е световна сила.

Спрях да я разгледам.

— Все още изпитвам болка, когато видя снимка на кулите близнаци. Предполагам, че винаги ще е така — казах на Лоуъл Дрексъл.

— Вероятно.

Ръката му подхвана лакътя ми. Очевидно много му се искаше да ми каже да се разкарам.

На стената до вратата имаше снимка на важните клечки от „Гарнър Фармасютикъл“. Исках да я разгледам, но не ми беше дадена такава възможност. Не можах да взема и няколко от брошурите, които лежаха на масата в чакалнята. Дрексъл ме избута в коридора и остана с мен, за да се увери, че се качвам на асансьора. Натисна копчето и погледна раздразнено, когато вратата не се отвори веднага. След малко асансьорът пристигна.

— Довиждане, госпожице Декарло.

— Довиждане, господин Дрексъл.

Асансьорът беше експресен. След миг бях долу във фоайето. Изчаках пет минути, после отново се качих в асансьора. Този път влязох и излязох от офиса на „Гарнър Фармасютикъл“ за секунди.

— Съжалявам — промърморих на жената на рецепцията. — Господин Гарнър искаше да взема малко от литературата ви, когато си тръгвам — намигнах конспиративно. — Не казвайте на великия човек, че съм забравила.

Жената беше млада и доверчива.

— Обещавам — каза тя сериозно.

Исках да разгледам снимката на важните клечки, но чух гласа на Чарлз Уолингфорд в коридора и забързах. Този път обаче не се качих направо в асансьора, а се скрих зад ъгъла и зачаках.

След минута надникнах предпазливо и видях как Уолингфорд натисна нетърпеливо копчето на асансьора. Значи събрание в конферентната зала, а? Е, ако въобще има такова, явно горкият Чарлз не е поканен.

Да, сутринта определено бе интересна.

А вечерта се очертаваше още по-интересна. В таксито на път към службата проверих съобщенията на мобилния телефон. Имаше едно от Кейси. Снощи, когато дойде у нас, реши, че е прекалено късно да звъни на бившия тъст на Никълъс Спенсър в Гринуич. Но тази сутрин говорил с него. Семейство Барлоу били готови да поговорят с мен след пет часа, ако съм свободна.

— Днес следобед не съм на работа — завършваше Кейси. — Ако искаш, ще те закарам. Мога да пийна с Винс, докато ти си у семейство Барлоу, а после ще отидем някъде да вечеряме.

Идеята много ми хареса. Някои неща не могат да се изразят достатъчно добре с думи, но снощи, в мига, когато отворих на Кейси, изпитах усещането, че отношенията ни са се променили. И двамата знаехме накъде отиваме и се радвахме на това.

Обадих му се да мине да ме вземе към четири и се върнах и службата, за да довърша черновата на статията. Имах страхотна идея за заглавие: „Жертва или измамник?“

Погледнах една от последните снимки на Ник преди катастрофата и харесах онова, което видях. Беше направена отблизо и показваше сериозния му и вглъбен поглед, както и плътни, лишени от усмивка устни. Снимка на човек, който изглежда доста загрижен, но на когото можеш да се довериш.

Точно така — на когото можеш да се довериш. Струваше ми се невъзможно човекът, който толкова ме бе впечатлил на онази семейна вечеря, да лъже и да инсценира собствената си смърт.

Мислите ми потекоха в нова посока. Самолетната катастрофа. Знаех, че Ник Спенсър е дал координатите си на въздушния контрол в Пуерто Рико само минути преди връзката да прекъсне. Заради силната буря хората, които вярваха в смъртта му, смятаха, че самолетът е бил ударен от светкавица. Останалите мислеха, че е успял някак да се измъкне от самолета преди катастрофата, инсценирана от самия него.

Имаше ли трето обяснение? Добре ли е бил поддържан самолетът? Добре ли се е чувствал Спенсър преди да излети? Подложените на силен стрес хора, особено мъже на около четиридесет, могат да получат внезапен инфаркт.

Вдигнах слушалката. Беше време да си побъбря с Лин. Съобщих й, че искам да се отбия при нея за малко.

— Но искам да се видя само с теб, Лин — предупредих я.

Тя тъкмо излизаше и гласът й прозвуча нетърпеливо.

— Карли, ще прекарам уикенда в къщата за гости в Бедфорд. Искаш ли да дойдеш в неделя следобед? Там е тихо и спокойно и ще имаме достатъчно време да поговорим.

41.

На път за Бедфорд, Нед спря да зареди с бензин. Купи си безалкохолни и солети, хляб и фъстъчено масло от малко магазинче до бензиностанцията. Обичаше да яде такава храна, докато гледаше телевизия, а Ани шеташе из апартамента или къщата в Гринуд лейк. Тя не си падаше много по телевизията, освен по няколко състезания като „Колелото на съдбата“. Обикновено отгатваше отговорите преди състезателите.

— Трябва да им пишеш и да участваш в програмата — казваше й Нед. — Ще спечелиш всички награди.

— Не, ще приличам на глупачка, ако се появя там. Няма да мога да кажа и дума, ако знам, че ме гледат толкова много хора.

— Разбира се, че ще можеш.

— Не, няма да мога.

Напоследък, когато мислеше за Ани, му се струваше, че тя е до него и му говори. Например докато слагаше напитките и солетите на плота, чуваше гласът на Ани да му обяснява, че сутрин трябва да яде мляко и попара.

— Трябва да се храниш правилно, Нед.

Обичаше Ани да го гълчи.

Беше с него и когато спря за бензин и храна, но през останалата част от пътя до Бедфорд не я усещаше в колата. Дори вече не виждаше сянката й. Може би защото бе доста тъмно.

Пристигна в имението на семейство Спенсър, увери се, че на пътя няма друга кола, спря до портата и набра номера на кода. Беше носил ръкавици, когато подпали къщата, за да не остави отпечатъци на клавишите. Сега вече нямаше значение. Докато станеше време да напусне имението завинаги, всички щяха да знаят кой е и какво е направил.

Паркира колата си в гаража, без да запали лампата, защото не искаше да рискува да го видят от пътя. Беше намерил фенерче в жабката на колата на госпожа Морган, но когато угаси фаровете, откри, че не се нуждае от него. През прозореца влизаше достатъчно лунна светлина, за да види купчините мебели, Нед се приближи до шезлонгите, взе най-горния и го разпъна между колата и стената с рафтовете.

Дългите възглавници лежаха на най-горния рафт и Нед едва успя да издърпа една от тях. Беше тежка и плътна, но когато я сложи на шезлонга, откри, че е извънредно удобна. Още не беше готов да си легне, затова си отвори шише уиски.

Най-после му се доспа, но пък стана хладно. Той отвори багажника на колата, извади одеялото, в което бе увил пушката, и се зави с него. Изпитваше удоволствие да чувства оръжието до себе си, затова го прегърна и го завие одеялото.

Знаеше, че е в безопасност и можеше да си позволи да наспи.

— Имаш нужда от сън, Нед — прошепна Ани.

Събуди се късно следобед. Стана и отиде в малката баня в гаража.

Над мивката имаше огледало. Нед се огледа и видя зачервените си очи и наболата си брада. Беше се бръснал само преди един ден, но проклетата четина отново бе поникнала. Вечерта бе разхлабил вратовръзката и разкопча най-горното копче на ризата, но май щеше да е по-разумно да ги бе свалил. Сега изглеждаха ужасно.

Но какво значение имаше?

Наплиска си лицето със студена вода и отново се огледа. Образът му бе замъглен. Вместо лицето си видя очите на Пег и на госпожа Морган — ококорени и уплашени, както в предсмъртните мигове.

После в огледалото се появиха образите на госпожа Шафли и семейство Харник. И техните очи бяха изплашени. Знаеха, че ги очаква нещо лошо. Осъзнаваха, че Нед е по петите им.

Беше прекалено рано да потегли към Гринуд лейк. Реши, че не трябва да излиза от гаража преди десет. Това означаваше, че ще стигне до бившия си дом около единадесет и петнадесет. Не бе постъпил разумно, като чака толкова дълго семейство Харник да се приберат у дома. Ченгетата можеха да го забележат.

Содата се бе стоплила, но не му пукаше. Солетите му дойдоха много добре. Въобще не се нуждаеше от хляба и маслото. Пусна радиото в колата и намери станция с новини. Нито в девет, нито в девет и половина споменаха нещо за любопитна хазайка от Йонкърс, застреляна в дома си. Ченгетата вероятно са й звъннали, но тъй като колата й я нямаше, сигурно са помислили, че е отишла на гости.

Но утре ще станат любопитни. А и синът й може да я потърси. Но дотогава има време.

В десет без петнайсет Нед вдигна вратата на гаража. Навън беше хладно, но приятно като след дълъг слънчев ден. Той реши да се поразтъпче няколко минути.

Тръгна по пътеката през гората и излезе в английската градина. Точно до нея беше басейнът.

Внезапно Нед се закова на място.

В къщата за гости щорите бяха спуснати, но през тях се процеждаше светлина. Явно вътре имаше някой.

Не можеше да са хората, които работеха там — щяха да си оставят колата в гаража. Нед тръгна предпазливо покрай басейна, заобиколи вечнозелените растения и се прокрадна към къщата за гости. Забеляза, че една от щорите е леко повдигната. Движейки се тихо, както когато дебнеше катерици, той се приближи до прозореца.

В стаята видя Лин Спенсър, изтегната удобно на канапето с чаша в ръка. Същият тип, когото бе забелязал да тича по частния път в онази нощ, седеше срещу нея. Не чуваше какво говорят, но по израженията на лицата им разбра, че са разтревожени.

Ако изглеждаха щастливи, щеше да се върне в гаража, да вземе пушката и да ги убие веднага, но фактът, че са притеснени, му хареса. Искаше му се да чуе разговора.

Лин изглеждаше така, сякаш се кани да остане в къщата известно време. Беше с панталон и пуловер, от онези скъпи спортни дрехи, които богатите носят. Наричаха ги „небрежно облекло“. Ани обичаше да чете за тези небрежни дрехи и да казва подигравателно: „Моите дрехи са наистина небрежни, Нед. Имам ежедневни униформи, с които разнасям подносите. Имам спортни джинси и фланелки за чистенето. А за работа в градината имам само много небрежни дрехи.“

Споменът го натъжи отново. След като къщата в Гринуд лейк изчезна, Ани хвърли градинарските си ръкавици и инструменти в боклука. Не искаше да слуша обещанията му, че ще й купи нова къща. И не спираше да плаче.

Нед се отдръпна от прозореца. Беше късно. Лин Спенсър нямаше да се прибере у дома. Щеше да е тук и утре. Беше сигурен в това. А сега бе време да тръгва за Гринуд лейк.

Вратата на гаража не издаде нито звук, когато я затвори. Портата също не изскърца. Хората в къщата за гости нямаха представа, че Нед е бил тук.

Три часа по-късно той се върна от Гринуд лейк, прибра колата, заключи я и легна на шезлонга с пушката до себе си. Оръжието миришеше на барут. Прекрасна миризма, също като дим от пламтящ в камината огън. Нед прегърна пушката, зави се с одеялото и се сгуши уютно.

42.

Рийд и Сюзън Барлоу живееха в къща от бели тухли във федерален стил, разположена в прекрасен имот в края на Лонг Айлънд. Кейси мина по частния път и паркира колата пред къщата им точно в пет часа. Възнамеряваше да отиде на гости на приятеля си, Винс Алкът, докато аз поговоря със семейство Барлоу.

Рийд Барлоу ми отвори, поздрави ме учтиво и каза, че жена му е в зимната градина.

— Гледката към водата е много приятна — обясни той, докато вървяхме по коридора.

Сюзън Барлоу оставяше табла с кана чай с лед и три високи чаши на масичката за кафе, когато влязохме в стаята. Помолих ги да ме наричат Карли. Изненадах се, че са толкова млади — едва ли бяха навършили шестдесет. Косата на Рийд беше прошарена, а на Сюзън — тъмноруса с няколко сребристи косъма. Бяха елегантна двойка, високи и слаби, с привлекателни черти и очи. Неговите бяха кафяви, нейните сиво-сини, но и при двамата се забелязваха следи от тъга. Зачудих се дали страдат за дъщеря си, починала преди осем години, или за бившия си зет Никълъс Спенсър.

Зимната градина бе много приятна. Следобедното слънце огряваше стените и подчертаваше яркожълтите шарки по възглавниците на ратановите мебели. Стените и подът от светъл дъб и ниският цветарник пред френските прозорци засилваха усещането, че си внесъл природата у дома.

Настояха да седна на канапето, което предлагаше чудесна гледка към Лонг Айлънд, а те се настаниха на близките кресла. Приех с удоволствие чаша чай с лед и за кратко поседяхме мълчаливо, като се оглеждахме един друг.

Благодарих, че се съгласиха да ме приемат и се извиних за някои от предстоящите въпроси, които можеше да им се сторят безчувствени. Двамата се спогледаха, после Рийд Барлоу стана и затвори вратата към коридора.

— В случай че Джак се върне, без да го чуем — обясни ми той. — Не бих искал да чуе разговора ни.

— Джак няма навика да подслушва — добави бързо Сюзън. — Но напоследък горкото дете е много объркано. Обожаваше Ник. Тъгува за него, но се справяше сравнително добре, докато не започнаха всички онези истории. Сега иска да вярва, че баща му е жив, но това е нож с две остриета, защото повдига въпроса защо Ник не му се обажда.

Реших да бъда напълно откровена.

— Знаете, че съм доведена сестра на Лин Спенсър — започнах.

И двамата кимнаха. Бях готова да се закълна, че при споменаване на името й по лицата им се изписа презрение, но просто го бях очаквала.

— Истината е, че съм виждала Лин само няколко пъти. Не съм в ролята на нейна адвокатка. Тук съм като журналист, за да науча мнението ви за Ник Спенсър.

Разказах им как се запознах с Ник и описах собственото си впечатление от него.

Говорихме повече от час. Очевидно много обичаха Ник. Шестте години, през които бил женен за дъщеря им, били прекрасни. Диагнозата й ги изненадала по времето, когато Ник планирал да превърне компанията си във фирма за фармацевтични проучвания.

— След като Ник научи за болестта на Джанет, идеята му се превърна едва ли не в мания — прошепна Сюзън Барлоу.

После бръкна в джоба си, за да извади тъмните си очила. Обясни, че слънцето било прекалено силно, но вероятно просто не искаше да видя сълзите, които се опитваше да преглътне.

— Бащата на Ник се опитвал да създаде ваксина срещу рака — продължи тя. — Сигурна съм, че го знаете. Ник взе последните му записки и ги разучи. А дотогава собственият му интерес към микробиологията му бе дал много познания. Почувства, че баща му е бил на две крачки от откритието на лекарство, и реши да събере пари, за да създаде „Генстоун“.

— Вие инвестирахте ли в „Генстоун“?

— Да, разбира се — отговори Рийд. — И бих го направил отново. Каквото и да се е объркало, причината не е, че Ник е искал да измами нас или някого другиго.

— След като дъщеря ви почина, останахте ли близки с Ник?

— Абсолютно. Ако е имало някакво напрежение, то се появи едва след женитбата му с Лин — каза Рийд и стисна устни. — Кълна се, че физическата прилика на Лин с Джанет бе определящият фактор за връзката им. Първия път, когато я доведе тук, ние с жена ми преживяхме тежък удар. А и за Джак не бе добре.

— Тогава Джак е бил на шест години, нали?

— Да. Помнеше майка си ясно. След като Ник и Лин се ожениха, Джак ни гостуваше често и нямаше никакво желание да се прибере у дома. Накрая Ник предложи да го запишем на училище тук.

— Защо Ник просто не се раздели с Лин? — попитах.

— Мисля, че постепенно щеше да се стигне и дотам — отговори Сюзън. — Но Ник бе толкова зает с опитите по ваксината, че проблемите с брака му бяха изтикани на заден план. Известно време той се тревожеше много за Джак, но после детето дойде да живее при нас и очевидно бе щастливо, така че Ник се съсредоточи само върху „Генстоун“.

— Виждали ли сте някога Вивиан Пауърс?

— Не — отговори Рийд. — Разбира се, четохме за нея, но Ник никога не бе споменавал името й.

— Намеквал ли е, че в компанията има проблем, който е доста по-сериозен от обикновен провал на обещаващо лекарство при окончателните опити?

— През последната година нямаше съмнение, че е ужасно притеснен — каза Рийд, погледна жена си и тя му кимна утвърдително. — Довери ми, че взимал заеми срещу акциите си, защото смятал, че има нужда от допълнителни проучвания.

— Взимал е заеми срещу своите акции, а не от активите на компанията? — попитах веднага.

— Да. Ние сме финансово обезпечени, госпожице Декарло, и месец преди катастрофата Ник попита дали мога да му дам личен заем за необходимите изследвания.

— Дадохте ли му?

— Да. Няма да ви кажа колко точно, но вярвам, че ако Ник е взел всички онези пари, похарчил ги е за проучвания, а не ги е пъхнал в собствения си джоб.

— А вярвате ли, че е мъртъв?

— Да, вярвам. Ник никога не би изоставил сина си — увери ме Рийд, като вдигна ръка предупредително. — Мисля, че Джак влезе. Тренировката му по футбол е приключила.

Чух детски крачета да тичат по коридора и да спират пред затворената врата. Момчето надникна през френските прозорци и вдигна ръка да почука. Рийд му махна и скочи да го прегърне.

Джак беше слабичко хлапе с рошава коса и огромни сиво-сини очи. Широката усмивка, предназначена за баба му и дядо му, се превърна в свенлива усмивчица, когато се запозна с мен.

— Приятно ми е да се запознаем, госпожице Декарло — рече той.

Усетих буца в гърлото. Спомних си думите на Ник Спенсър, че синът му е прекрасно дете. Прав беше. Веднага си личеше. И точно на възрастта, на която щеше да е синът ми Патрик, ако не беше умрял.

— Бабо, Боби и Питър ме поканиха да спя при тях. Може ли? Ще ядем пица. Майка им също ме покани.

Семейство Барлоу се спогледаха.

— Само ако обещаеш, че няма да стоите до много късно и да правите глупости — каза Сюзън. — Не забравяй, че рано сутринта си на тренировка.

— Обещавам. Благодаря ти, бабо. Казах, че ще им звънна веднага, ако се съгласиш — сериозно отговори хлапето и се обърна към мен. — Радвам се, че се запознахме, госпожице Декарло.

Джак вървя бавно до вратата, но когато излезе в коридора, веднага се затича. Баба му и дядо му се усмихнаха. Рийд Барлоу сви рамене.

— Както виждате, това е втори шанс за нас, Карли. Смешното е, че Боби и Питър са близнаци, а родителите им са само няколко години по-млади от нас.

— Въпреки всичко, което му се е случило, Джак изглежда чудесно и добре приспособено хлапе, а това е чест за вас.

— Той също си има тежки дни, разбира се — тихо промълви Рийд. — А и не можем да очакваме друго. Беше изключително близък с Ник. Несигурността го съсипва. Снимките на Ник и историите за него непрестанно се появяват по телевизията и вестниците. Един ден Джак се опитва да превъзмогне смъртта на баща си, а на следващия чува, че някой го е видял в Швейцария. И започва да си фантазира, че Ник може да е скочил с парашут от самолета преди катастрофата.

Поговорихме още малко и аз станах да си ходя.

— Бяхте много мили — казах. — Обещавам, че когато се видим в неделя, ще бъда само гостенка, а не репортер.

— Радвам се, че имахме време да поговорим на спокойствие — отвърна Сюзън Барлоу. — Искахме обществеността да научи мнението ни. Никълъс Спенсър беше честен човек и себеотдаден учен. Да, мога да го нарека учен, макар да не бе завършил микробиология. Каквото и да се е объркало в „Генстоун“, не е било по негова вина.

Семейство Барлоу ме изпратиха до вратата. Рийд ми отвори, а жена му каза:

— Карли, сетих се, че дори не те попитах за Лин. Добре ли е вече?

— Почти.

— Трябваше да й се обадя. Честно казано, не я харесах още в самото начало, но винаги ще съм й благодарна. Тя каза ли ти, че Ник възнамеряваше да вземе и Джак със себе си в Пуерто Рико? Лин обаче го убеди да промени плановете си. Джак беше ужасно разочарован, но ако беше в онзи самолет, щеше да катастрофира заедно с Ник.

43.

Веднага харесах Винс и Джули Алкът. Винс и Кейси бяха учили заедно в университета „Джон Хопкинс“.

— Никога няма да разбера как ние с Джули събрахме смелост да се оженим още като студенти — засмя се Винс. — Не мога да повярвам, че в неделя се навършват десет години.

Изпих чаша вино заедно с тях. Тактично се въздържаха и не ме разпитаха за посещението при съседите им. Споменах само, че семейство Барлоу са изключително приятни хора, а запознанството с Джак ми е доставило голямо удоволствие.

Според мен обаче Кейси усети, че съм разстроена, и след няколко минути се надигна.

— Не задържайте нахалните гости — каза той. — Карли трябва да поработи върху рубриката си, а и очакваме с нетърпение да се върнем тук в неделя.

Потеглихме към Манхатън в почти пълно мълчание. В седем без петнайсет, когато наближихме центъра, Кейси каза:

— Трябва да хапнеш нещо, Карли. Какво ти се яде?

Внезапно осъзнах, че умирам от глад.

— Хамбургер, ако нямаш нищо против.

„П. Дж. Кларк“, прочутият ресторант на Трето авеню, бе отворен наскоро след сериозен ремонт. Отидохме там. След като поръчахме, Кейси каза:

— Наистина си разстроена, Карли. Искаш ли да поговорим?

— Не сега — отговорих. — Все още обмислям нещата.

— Запознанството с Джак ли те разстрои?

Гласът на Кейси прозвуча невероятно нежно. Знаеше, че се натъжавам, когато видя момченце на възрастта, на която Патрик щеше да е сега.

— И да, и не. Той наистина е много сладко хлапе.

След малко хамбургерите ни пристигнаха.

— Може би все пак ще е по-добре да поговорим — предложих. — Нали разбираш, проблемът е, че мога да събера две и две, но резултатът ме води към нещо лошо и плашещо.

44.

В събота сутринта Нед пусна радиото в колата. Новините в седем тъкмо започваха. Докато слушаше, започна да се усмихва. В Гринуд лейк, Ню Джърси, трима души бяха застреляни в съня си. Полицията смяташе, че смъртта им е свързана с убийството на госпожа Елва Морган от Йонкърс, Ню Йорк. Наемателят й Нед Купър навремето притежавал къща в Гринуд лейк и се знаело, че е заплашвал жертвите. Репортажът продължаваше със съобщението, че Купър е заподозрян и за смъртта на Пег Райс, касиерка в квартална аптека, застреляна преди четири дни. Била направена балистична проба. Смятало се, че Купър шофира или осемгодишен бус форд или нов модел черна тойота. Бил въоръжен и опасен.

Точно такъв съм, помисли си Нед. Въоръжен и опасен. Дали не трябваше още сега да отиде в къщата за гости и да ликвидира Лин Спенсър и гаджето й? Не, по-добре не. Тук беше в безопасност. Можеше да изчака. Трябваше да измисли начин как да се добере до Карли Декарло.

Тогава и двамата с Ани можеха да се успокоят.

Тя обичаше да си тананика една песничка: „Запази последния танц за мен“…

Нед извади хляба и фъстъченото масло от колата и започна да си тананика, докато си правеше сандвич. Усмихна се, когато гласът на Ани се присъедини към неговия.

„Запази последния танц за мен“…

45.

В събота спах до осем часа, а когато се събудих, се чувствах много по-добре. Седмицата бе изпълнена със събития и емоции и наистина се нуждаех от почивка. Съзнанието ми бе ясно, но това не ми помагаше да осмисля всичко, което бях научила. Стигнах до извода, че просто ми се иска да греша.

Докато си правех кафе, включих телевизора и чух репортажа за стрелеца, убил пет души през последните няколко дни. Като чух думата „Генстоун“, се вслушах с нарастващ ужас в подробностите около трагедията. Нед Купър, жител на Йонкърс, продал дома си в Гринуд лейк без знанието на жена си и инвестирал парите в „Генстоун“. Жена му загинала при катастрофа в деня, когато научила, че акциите вече не струват нищо.

Снимката на Купър се появи на екрана. Веднага си помислих, че го познавам. Да, точно така! Бях го виждала някъде наскоро. Дали на събранието на акционерите? Възможно бе, но не бях сигурна.

Говорителят съобщи, че покойната съпруга на Купър работела в болница „Сейнт Ан“ в Маунт Киско, а той бил лекуван там за психиатрични проблеми.

Болница „Сейнт Ан“. Да, ето къде го бях виждала! Но кога? Ходих там три пъти: в деня след пожара, няколко дни по-късно и когато говорих с директорката на раковото отделение.

Показаха ограденото с жълти полицейски ленти местопрестъпление в Гринуд лейк.

— Домът на Купър се е намирал между къщите на семейство Харник и госпожа Шафли — каза говорителят. — Според съседите Купър бил там преди два дни и обвинил жертвите, че се опитват да се отърват от него, защото не са уведомили жена му за плановете му.

Последваха кадри от местопрестъплението в Йонкърс.

— Синът на Елва Морган съобщил на полицията, че майка му започнала да се страхува от Нед Купър, след като му наредила да освободи апартамента до първи юни.

През цялото време малката снимка на Купър стоеше в горния ъгъл на екрана. Не свалях очи от нея. Кога го бях видяла в „Сейнт Ан“?

Говорителят продължи:

— Преди три вечери Купър бил предпоследният клиент в аптеката на господин Браун. Според Уилям Гарет, студент, който чакал зад него на касата, Купър купил мехлеми и лекарства за изгорената си дясна ръка и се подразнил, когато касиерката Пег Райс го попитала за раната му. Гарет е сигурен, че Купър бил навън в колата си, когато самият Гарет напуснал аптеката точно в десет часа.

Изгорената му дясна ръка! Дясната ръка на Купър бе изгорена!

Видях Лин в болницата в деня след пожара. Интервюира ме репортер от Канал 4. Тогава видях Купър. Стоеше навън и ме гледаше. Бях убедена в това.

Изгорената му дясна ръка!

Нещо ми подсказваше, че съм го виждала и друг път, но не можех да се сетя кога. Познавах Джуди Милър, една от продуцентките в Канал 4, и й се обадих.

— Джуди, спомням си, че видях Нед Купър пред болница „Сейнт Ан“ в деня след пожара къщата на Спенсър. Пазиш ли още записа от интервюто ми от двадесет и втори април? Камерата сигурно е хванала и Купър.

После звъннах в областната прокуратура на Уестчестър и помолих да ме свържат с детектив Крест от отдел „Палежи“. Обясних му защо го търся и той каза:

— Проверихме спешното отделение в „Сейнт Ан“. Купър не е лекуван там, но в болницата го познавали добре. Може и да не е минал през спешното. Ще те уведомим, когато разберем нещо повече, Карли.

Продължих да сменям каналите и да слушам репортажите за Нед Купър и жена му Ани. Сърцето й било разбито, когато той продал къщата им в Гринуд лейк. Зачудих се дали новината за фалита на „Генстоун“ бе допринесла за катастрофата й. Или бе просто съвпадение, че изявлението за краха на акциите е излязло в деня на смъртта й? Джуди ми звънна в девет и половина.

— Оказа се права, Карли. Камерата ни е хванала Нед Купър пред болницата в деня, когато те интервюирахме.

В десет ми се обади детектив Крест.

— Доктор Райън от „Сейнт Ан“ видял Купър във фоайето във вторник сутринта, на двадесет и втори април, и забелязал сериозно изгаряне на дясната му ръка. Купър твърдял, че се изгорил на печката, докато готвел. Доктор Райън му дал рецепта.

Сърцето ме заболя за жертвите на Купър, но в същото време изпитах съжаление и към самия него. Той и жена му също бяха станали жертви на провала на „Генстоун“.

Но съществуваше и човек, който повече не трябваше да бъде принасян в жертва.

— Марти Бикорски със сигурност не е подпалил къщата на Спенсър — казах на детектив Крест.

— Не ме цитирай никъде, но отново се заемаме със случая. По-късно днес ще направим съобщение.

— Защо не го кажете направо? — попитах рязко. — Марти Бикорски не е подпалил къщата.

После звъннах на Марти. Видял репортажа и се обадил на адвоката си. Долових вълнението и надеждата в гласа му.

— Карли, дясната ръка на този луд била изгорена. Ако не друго, това поне ще всее съмнения сред съдебните заседатели. Адвокатът ми твърди така. Господи, Карли, знаеш ли какво означава това?

— Да, знам.

— Все пак се радвам, че не послушах съвета ти да призная на ченгетата, че съм бил в Бедфорд в нощта на пожара. Адвокатът ми още смята, че щяха да ме осъдят, ако бяха разбрали.

— И аз се радвам, че не го направи, Марти.

Но не му казах, че причината да не искам присъствието му пред имението да се разчува, се различаваше от неговата. Исках да поговоря с Лин преди всички да узнаят за паркираната пред портата й кола.

Разбрахме се да поддържаме връзка и после зададох въпроса, от който се страхувах:

— Как е Маги?

— Храни се по-добре и това й дава енергия. Кой знае, може да остане с нас и по-дълго, отколкото лекарите смятат. Продължаваме да се молим за чудо. Надяваме се и ти да се молиш.

— Бъдете сигурни.

— Защото, ако поживее достатъчно дълго, може и някой да открие лекарство срещу рака.

— И аз вярвам в това, Марти.

Затворих телефона, отидох до прозореца и погледнах навън. От апартамента ми не се разкрива кой знае каква гледка, само къщите от отсрещната страна на улицата, но аз бездруго не ги виждах. В ума ми бе само образът на четиригодишната Маги и ужасната мисъл, че заради алчността си някои хора може би нарочно бяха забавили разработването на ваксината срещу рака.

46.

В събота Нед слушаше новините по радиото в колата на всеки кръгъл час. Радваше се, че Ани го бе накарала да си купи храна. Сега вече бе опасно да ходи до магазина. Беше сигурен, че показват снимката му и по телевизията, и по интернет.

Въоръжен и опасен. Точно така казаха.

Понякога след вечеря Ани се протягаше на канапето и заспиваше, а той отиваше и я прегръщаше. Тя се събуждаше и в първия миг изглеждаше стресната. После се засмиваше и казваше:

— Опасен си, Нед.

Но тогава беше различно.

Откакто застреля Пег, апетитът му се възвърна. Имаше чувството, че огромната тежест в гърдите му започваше да олеква. Ако не се беше нахранил с хляба и фъстъченото масло, щеше да отиде в къщата за гости, да убие Лин Спенсър и да вземе храна от кухнята й. Можеше дори да си тръгне оттук с нейната кола и никой нямаше да разбере.

Но ако гаджето й се върне и я намери, ченгетата веднага ще разберат, че колата й е изчезнала. И ще започнат да я търсят навсякъде. Беше лъскава и струваше много пари. Лесно можеха да я забележат.

— Чакай, Нед — каза Ани. — Почини си малко. Нямаш бърза работа.

— Знам — прошепна той.

В три часа, след като беше подремнал два-три часа, реши да излезе навън. В гаража нямаше достатъчно място за ходене и краката му бяха изтръпнали. Той отвори бавно вратата и се заслуша. Всичко беше наред. В тази част на имота нямаше никой. Бе готов да се обзаложи, че Лин Спенсър никога не идва насам. Но за всеки случай взе пушката.

Заобиколи басейна, като се криеше сред дърветата. Никой от къщата за гости не можеше да го види заради гъстите листа, но той виждаше къщата. Щорите бяха вдигнати и няколко прозореца — отворени. Сребристият кабриолет на Лин Спенсър беше паркиран на частния път. Гюрукът бе свален. Нед седна на земята с кръстосани крака. Тревата бе влажна, но не му пукаше.

Тъй като времето не означаваше нищо за него, не бе сигурен колко дълго бе седял там, когато вратата на къщата се отвори и Лин Спенсър излезе. Дръпна вратата зад себе си и тръгна към колата. Носеше черен панталон и блуза в черно и бяло. Изглеждаше много елегантна. Сигурно имаше среща за вечеря. Влезе в колата и запали двигателя, после потегли, като заобиколи предпазливо останките от опожарения си палат.

Нед изчака три-четири минути, за да се увери, че е напуснала имението, после тръгна бързо към къщата. Мина от прозорец на прозорец. Всички щори бяха вдигнати и къщата бе празна. Опита се да отвори страничните прозорци, но бяха заключени. Ако искаше да влезе вътре, трябваше да рискува да мине през преден прозорец. Но ако някой минеше по пътя, със сигурност щеше да го види.

Изтърка обувките си грижливо на чакъла, за да не остави кал по перваза или в къщата. С бързо движение вдигна левия преден прозорец, облегна пушката си на стената и се вдигна на ръце. Прехвърли крак през перваза, взе си пушката и скочи вътре. После спусна прозореца надолу така, както го бе намерил.

Провери дали не е оставил кални следи по перваза или по пода. Претърси къщата. Двете спални горе бяха празни. Със сигурност беше сам, но знаеше, че не може да разчита Лин Спенсър да остане достатъчно дълго навън, макар да се бе издокарала. Можеше дори да е забравила нещо и да се върне след минута.

Стоеше в кухнята, когато резкият звън на телефона го накара да стисне пушката и да сложи пръст на спусъка. Телефонът иззвъня три пъти преди да се включи секретарят. Нед отваряше и затваряше чекмеджетата на кухненските шкафове, когато чу съобщението.

— Лин, обажда се Карли. Довечера ще пиша черновата на историята и искам да ти задам няколко въпроса. Ще ти се обадя по-късно. Ако не успея да се свържа с теб, ще се видим утре в три часа в Бедфорд. Ако решиш да се върнеш и Ню Йорк по-рано, звънни ми. Номерът на мобилния ми телефон е 917-555-8420.

Карли Декарло щеше да дойде утре. Затова Ани му каза да изчака и да си почине. Утре всичко щеше да свърши.

— Благодаря ти, Ани — прошепна Нед.

Реши да се върне в гаража, но първо трябваше да открие нещо.

Повечето хора си държаха резервните ключове някъде из къщата.

Най-после ги намери в последното чекмедже, което отвори. Бяха прибрани в пликове. Вероятно всеки от икономите си бе имал собствен ключ, тъй като сега два комплекта лежаха в два отделни плика. На единия пишеше „Къщата за гости“, а на другия — „Съблекалнята до басейна“. Съблекалнята не го интересуваше, затова остави този плик и взе само единия комплект ключове от къщата.

Отвори задната врата и се увери, че единият ключ е за тази ключалка. Нуждаеше се от още няколко неща преди да се върне в гаража. В хладилника имаше шест кутийки кока-кола и сода и шест бутилки минерална вода. Искаше да ги вземе, но знаеше, че Лин Спенсър ще забележи липсата. В един от шкафовете намери кутии с бисквити, торбички чипс, солети и фъстъци. Лин едва ли щеше да потърси тези вредни неща.

Барчето също бе пълно. Четири неотворени бутилки уиски. Нед взе онази, която стоеше най-отзад. Трудно можеше да се забележи, че е изчезнала.

Стори му се, че е останал в къщата ужасно дълго, макар да бяха минали само няколко минути. Реши да остави отворен един от страничните прозорци в стаята с телевизора, в случай че в кухнята има някой, когато се върне. Забърза по коридора, като се оглеждаше внимателно, за да се увери, че не е оставил никакви следи.

След като отвори прозореца в стаята, мина с широки крачки през кухнята и отвори задната врата, стиснал бутилката и кутиите с бисквити. Преди да затвори, погледна назад. Мигащата червена лампичка на телефонния секретар прикова вниманието му.

— Ще се видим утре, Карли — каза тихо.

47.

Оставих телевизора да работи тихо цяла сутрин, като увеличавах звука само когато чуех нова информация за Нед Купър и жертвите му. Излъчиха особено трогателен репортаж за съпругата му Ани. Няколко от колегите й в болницата говореха с умиление за енергията й, за милото й отношение към пациентите, за готовността й да работи извънредно, когато се наложи.

С нарастваща тъга слушах историята й. Ани разнасяла табли по цял ден, пет или шест дни седмично, а после се прибирала у дома в апартамент под наем в скапан квартал, където живеела с психически разстроения си съпруг. Единствената радост в живота й била къщата им в Гринуд лейк. Една сестра започна да разказва за нея:

— Ани нямаше търпение да се зарови в градината си през пролетта. Носеше ни снимки и всяка година градината ставаше все по-красива. Закачахме я, че само си губи времето тук, вместо да работи в оранжерия.

Ани не споделила с никого в болницата, че Нед е продал къщата. Но една съседка обясни как Нед се хвалел с акциите си в „Генстоун“ и казвал, че някой ден ще купи на Ани палат като онзи в Бедфорд, където живеел шефът на компанията.

Този коментар ме накара отново да се хвърля към телефона и да се обадя на Джуди. Помолих я да ми изпрати копие и от това интервю. То ми осигуряваше още една директна връзка между Нед Купър и пожара в Бедфорд.

Продължих да мисля за Ани, докато изпращах по електронната поща рубриката си до списанието. Бях убедена, че полицаите обикалят библиотеките със снимката на Нед Купър в ръка, за да проверят дали той ми е изпратил съобщенията. Ако бе така, значи със сигурност е бил в имението в Бедфорд в нощта на пожара. Реших да се обадя на детектив Клифърд от участъка в Бедфорд, с когото бях говорила миналата седмица.

— Тъкмо щях да ви се обадя, госпожице Декарло — каза той. — Библиотекарките потвърдиха, че Нед Купър е използвал компютрите им. А ние приемаме изключително сериозно съобщението, в което предупреждава да се подготвите за деня на страшния съд. В едно от другите си писма той ви упреква, че не сте отговорила на въпроса на жена му в рубриката си, затова смятаме, че може да ви е набелязал като жертва.

Тази идея никак не ми хареса.

— Вероятно би трябвало да поискате полицейска охрана, докато пипнем този тип — посъветва ме детектив Клифърд. — Черна тойота, управлявана от човек, който може да е бил Купър, е била забелязана от шофьор на камион на една отбивка в Масачузетс. Той е сигурен, че колата имала нюйоркски номер, макар да не е запомнил цифрите, а това може да се окаже добра следа.

— Нямам нужда от полицейска защита — казах бързо. — Нед Купър не знае къде живея, а и бездруго няма да съм тук днес и утре.

— За всеки случай се обадихме и на госпожа Спенсър в Ню Йорк. Тя ще остане в къщата за гости в Бедфорд, докато заловим Купър. Успокоихме я, че той едва ли ще се върне там, но все пак държим под око имението.

Детективът обеща да ми звънне, ако чуе нещо ново за Купър.

Бях взела у дома папката на Ник Спенсър и я извадих веднага щом затворих телефона. Този път се интересувах от репортажите за самолетната катастрофа — от първите заглавия до последните статии за акциите и ваксината.

Подчертавах, докато четях. Фактите бяха точни. На четвърти април, петък, в два следобед, Никълъс Спенсър, опитен пилот, бе излетял с частния си самолет от летището в област Уестчестър. Дестинацията му била Сан Хуан, Пуерто Рико. Планирал да присъства на бизнес семинар и да се върне късно в неделя следобед. Прогнозата за времето предвиждала лек дъжд в района на Сан Хуан. Съпругата на Никълъс Спенсър го изпратила до летището.

Петнадесет минути преди да се приземи в Сан Хуан, самолетът на Спенсър изчезнал от радарите. Дотогава по нищо не личало да има проблеми, но дъждът преминал в силна буря с много светкавици. Хипотезата бе, че самолетът е бил ударен от светкавица. На следващия ден парчета от разбития самолет започнали да излизат на брега.

Името на механика, обслужвал самолета преди излитането, бе Доминик Салвио. След катастрофата той казал, че Ник Спенсър бил опитен пилот, летял и при тежки климатични условия. Но добавил, че директно попадение на светкавица можело да завърти самолета като вихрушка.

След избухването на скандала във вестниците започнаха да се появяват статии с въпроси за полета. Защо Спенсър не бе използвал самолета на компанията, както постъпвал обикновено, когато заминавал в командировка? Защо броят обаждания от и до мобилния му телефон намалял драстично през седмиците преди катастрофата? После, когато трупът му не бе открит, въпросите започнаха да се променят. Инсценирана ли е била катастрофата? Наистина ли Ник Спенсър е бил в самолета, когато той се е разбил? Ник винаги шофирал собствената си кола до летището, но в деня, когато потеглил за Пуерто Рико, помолил жена си да го закара дотам. Защо?

Звъннах на летището в Уестчестър. Доминик Салвио беше на работа. Свързаха ме с него и научих, че свършва работа в два часа. Той неохотно се съгласи да се видим за петнайсет минути на летището.

— Само петнайсет минути, госпожице Декарло. Хлапето ми има мач днес и искам да го гледам.

Погледнах часовника. Дванайсет без петнайсет, а още бях по халат. Един от разкошите ми в събота сутрин, дори когато работя на бюрото си, е да не бързам да се къпя и обличам. Но сега трябваше да се размърдам. Нямах представа какво ще е движението и исках да си оставя поне час и половина за път.

След петнадесет минути заради шума от сешоара едва чух телефона. Беше Кен Пейдж.

— Намерих болния от рак пациент, Карли — съобщи той.

— Кой е?

— Денис Холдън, тридесет и осем годишен инженер, живее в Армънк.

— Как е сега?

— Не иска да каже по телефона. Въобще нямаше желание да говори с мен, но го убедих и накрая ме покани да отида в дома му.

— Ами аз? — попитах веднага. — Кен, обеща ми…

— Спокойно. Уредих въпроса и той се съгласи да се види и с теб. Имаме избор: днес или утре в три часа. Какво ще кажеш? Аз мога изцяло да се съобразя с времето ти, но трябва да му звънна да го предупредя.

На другия ден в три часа трябваше да се видя с Лин, а не исках да отменям срещата.

— Нека да е днес — казах накрая.

— Сигурен съм, че си гледала новините за онзи тип Купър. Петима убити заради инвестициите му в „Генстоун“.

— Шест — поправих го. — Жена му също е станала жертва.

— Да, права си. Ще звънна на Холдън да му кажа, че ще го посетим по-късно, и пак ще ти се обадя.

Обади се след няколко минути. Записах си адреса и телефона на Денис Холдън, досуших си косата, сложих си грим набързо, облякох сиво-син костюм с панталон — още една покупка от разпродажбите миналото лято — и излязох.

След всичко, което бях научила за Нед Купър, се огледах предпазливо, когато отворих външната врата. Тези стари къщи имат високи, сравнително тесни площадки, което означава, че ако някой иска да се прицели, бих станала лесна мишена. Но всичко изглеждаше нормално. По тротоара пред къщата се разхождаха няколко души и не видях никой да седи в паркирана кола наоколо.

Въпреки това изтичах по стълбите и тръгнах бързо към гаража, който се намираше на три пресечки оттук. Мушках се енергично между хората и през цялото време ме тормозеше чувство за вина. Ако Нед Купър ме бе взел на мерник, излагах и другите хора на опасност.

Летището в област Уестчестър се намира близо до Гринуич — градчето, което бях посетила преди по-малко от двадесет и четири часа и където щях да се върна утре с Кейси за вечеря с приятелите му. Знаех, че летището е било създадено основно за удобство на богатите жители от съседните градчета, но вече се бе разраснало и го ползваха масово.

Доминик Салвио ме посрещна във фоайето в два часа. Беше едър мъж с умни кафяви очи и весела усмивка. Излъчваше спокойствието на човек, който знае какъв е и какво прави. Дадох му визитната си картичка и предложих да ме нарича Карли.

— Марша Декарло и Доминик Салвио се превръщат в Карли и Сал. Иди, че разбери — усмихна се той.

Знаех, че не разполагаме с много време, затова веднага пристъпих към същността. Бях напълно откровена с него. Казах му, че пиша статия и че съм познавала Ник Спенсър. После му обясних набързо връзката си с Лин. Добавих, че не вярвам Ник да е оцелял при катастрофата и да се крие в Швейцария.

В този момент Карли и Сал станаха приятели.

— Ник Спенсър беше принц — категорично отсече Сал. — Не можеш да намериш по-добър човек от него. Бих искал да стисна за гушата всички онези лъжци, които го изкарват измамник. Бих им усукал езиците около краката.

— Съгласна съм, Сал — отвърнах, — но искам да ми кажеш как ти изглеждаше Ник, когато се качи на самолета в онзи ден. Знаеш, че той беше само на четиридесет и две години, но всичко, което му се е случило през последните няколко месеца сигурно го е подложило на невероятен стрес. Дори млади хора като него получават инфаркти, които ги убиват, без да им дадат шанс да реагират.

— Разбирам те — кимна Сал — и е възможно да е станало точно така. Подлудяват ме обаче хората, които се държат, сякаш Ник е бил някакъв си аматьор. Беше изключително добър пилот, а и много умен. Беше летял в безброй бури и знаеше как да се справя с тях. Естествено, почти невъзможно е някой да се справи при директно попадение на светкавица.

— Говори ли с него преди да излети?

— Да. Винаги обслужвам самолета му лично.

— Чух, че Лин го е докарала дотук. Видя ли я?

— Да. Седяха в кафенето близо до хангара, а после тя го изпрати до самолета.

Поколебах се за момент, после попитах:

— Изглеждаха ли щастливи, че са заедно? Сал, трябва да знам в какво настроение е бил Ник. Ако е бил разстроен или разсеян заради нещо, което се е случило между тях, това може да е повлияло на физическото му състояние или на концентрацията му.

Сал отмести очи. Осъзнах, че премисля думите си, но не толкова от предпазливост, а защото искаше да е откровен. Погледна часовника си. Отпуснатото ми време изтичаше прекалено бързо.

Най-после каза:

— Карли, те двамата никога не са били щастливи заедно. Сигурен съм в това.

— Имаше ли нещо по-особено в държането им онзи ден?

— Защо не поговориш с Мардж? Тя е келнерка в кафенето и ги обслужваше тогава.

— Тук ли е днес?

— Работи през уикендите — от петък до понеделник. Сега е тук.

Сал ме хвана подръка и ме поведе към кафенето.

— Това е Мардж — посочи той едра матрона на около шестдесет години, после й махна и тя дойде при нас усмихната.

Усмивката й изчезна, когато Сал й обясни защо ме води.

— Господин Спенсър беше чудесен човек — каза тя решително. — И първата му съпруга беше прекрасна. Но тази втората е студена риба. Успя ужасно да го разстрои в онзи ден. Признавам, че му се извиняваше, но не можа да го успокои. Личеше, че е бесен. Не чух целия разговор, но разбрах, че тя в последния момент решила да не заминава за Пуерто Рико с него. Господин Спенсър каза, че ако знаел от по-рано, щял да вземе сина си.

— Ядоха ли нещо или само пиха? — попитах.

— И двамата пиха чай с лед. Е, все пак се радвам, че нито тя, нито Джак бяха в самолета. Ужасно е, че и господин Спенсър не извади такъв късмет.

Благодарих на Мардж и тръгнах обратно през терминала със Сал.

— Лин го целуна нежно пред всички — каза той. — Смятах, че горкият човек поне е имал добър брак, но по-късно Мардж ми разказа онова, което сподели и с теб. Значи наистина може да е бил разстроен и това да му е повлияло. Случва се и с най-добрите пилоти. Но вероятно никога няма да узнаем истината.

48.

Стигнах до Армънк рано и останах в колата пред къщата на Денис Холдън, за да изчакам Кен Пейдж. Почти автоматично набрах номера на Лин в Бедфорд. Исках да й задам директно въпроса защо е накарала Ник Спенсър да не взима сина си в Пуерто Рико, а после е отказала да замине с него. Дали някой й беше намекнал, че не е разумно да се качва на самолета?

Лин или беше излязла, или просто не вдигаше телефона. Всъщност така беше по-добре. Искаше ми се да видя реакцията й, когато й задам този въпрос. Тя използваше нагло брака на майка ми с баща си, за да ме превърне в свой безплатен говорител и адвокат. Беше тъжната вдовица, зарязаната мащеха, обърканата съпруга на човек, оказал се измамник. А истината бе, че не даваше пет пари за Ник Спенсър, нито за сина му Джак, и вероятно имаше връзка с Чарлз Уолингфорд от дълго време.

Кен паркира зад мен и тръгнахме заедно към дома на Холдън — старинна тухлена къща в стил „Тюдор“, чиято красота бе подчертана от идеално подрязаните храсти, разцъфналите дървета и изумруденозелената морава. Денис Холдън или бе невероятно добър инженер, или произхождаше от богато семейство.

Кен звънна и вратата отвори мъж с момчешко лице, къса кестенява коса и топли кафяви очи.

— Аз съм Денис Холдън — представи се той. — Моля, заповядайте.

Отвътре къщата бе не по-малко хубава. Денис ни въведе във всекидневната, където от двете страни на камината бяха разположени бели канапета. Старинният килим имаше великолепни шарки в червено, синьо и златисто. Настаних се на канапето до Кен и първата ми мисъл бе, че преди няколко месеца Денис Холдън е напуснал прекрасната си къща, за да отиде да умре спокойно в болницата. Как ли се чувстваше сега, когато се прибираше у дома? Едва ли можех да си представя тези емоции.

Кен му подаде визитната си картичка. Аз също извадих една от моите и му я връчих.

— Доктор Пейдж — каза Холдън, — практикуващ лекар ли сте?

— Не. Пиша за медицински изпитания.

Холдън се обърна към мен.

— Марша Декарло. Вие списвате финансова рубрика, нали?

— Да.

— Жена ми я чете редовно и много я харесва.

— Радвам се да го чуя.

— Докторе, по телефона ми казахте, че вие с госпожица Декарло пишете статия за Никълъс Спенсър. Според вас той жив ли е още? Наистина ли са го видели в Швейцария?

Кен ме погледна, после насочи очи към Холдън.

— Карли интервюира семейството на Спенсър. Ще я оставя тя да ви отговори.

Разказах на Холдън за посещението си у семейство Барлоу и запознанството ми с Джак.

— От всичко, което чух, съдя, че Ник Спенсър не би изоставил сина си — казах накрая. — Бил е добър човек, абсолютно посветен на борбата срещу рака и откриването на ваксина.

— Да, точно така — потвърди Холдън, като се наведе напред и сключи пръсти. — Ник не беше човек, който би инсценирал изчезването си. След като ви казах това, смятам, че смъртта му ме освобождава от обещанието, което му дадох. Надявах се, че тялото му ще бъде открито преди да наруша обещанието си, но мина цял месец от катастрофата и може никога да не го намерят.

— Какво беше обещанието ви, господин Холдън? — тихо попита Кен.

— Никога да не разкривам на никого, че ме инжектира с ваксината, докато бях в раковото отделение.

И двамата с Кен се бяхме надявали, че Денис Холдън е получил ваксината и ще го признае. Но да го чуем от устата му ни подейства като последното спускане с влакче на ужасите. И двамата се вторачихме в него. Беше слаб, но не изглеждаше крехък. Кожата му беше розова като на здрав човек. Сега осъзнах защо косата му бе толкова къса — просто израстваше отново.

Холдън стана, прекоси стаята и взе рамкираната снимка, която лежеше обърната на камината. Донесе я и я подаде на Кен, който я задържа между нас.

— Това е снимката, която жена ми направи последната вечер преди да вляза в раковото отделение.

Зловещо мършав. Плешив. На снимката Денис Холдън седеше до масата с измъчена усмивка на лицето. Ризата му висеше отпуснато на кльощавото му тяло. Бузите му бяха хлътнали, ръцете му бяха като на скелет.

— Бях станал четиридесет килограма — каза той. — Сега съм седемдесет. Имах рак на дебелото черво. Операцията беше успешна, но ракът вече се бе разпрострял по цялото ми тяло. Лекарите смятат за чудо факта, че съм още жив. Наистина е чудо, дошло от Господ чрез пратеника му Ник Спенсър.

Кен не можеше да отмести очи от снимката.

— Лекарите ви знаят ли, че сте получил ваксината?

— Не. И нямат причини да подозират, разбира се. Просто са изненадани, че съм жив. Първата ми реакция на ваксината бе страх да не умра. После започнах да изпитвам глад и да се храня отново. Ник ме посещаваше тук на всеки няколко дни и отбелязваше напредъка ми. Единият картон бе за мен, а другият — за него. Но ме закле да си мълча. Каза ми никога да не звъня в офиса му и да не му оставям съобщения. Доктор Клинтуърт в болницата подозираше, че Ник ме е ваксинирал, но аз отрекох. Е, не мисля, че ми повярва.

— Правиха ли ви рентгенови снимки, господин Холдън? — попита Кен.

— Да. Смятат, че съм в ремисия, която се случва веднъж на няколко милиарда болни. Някои от тях дори решиха да пишат медицински статии за мен. Днес, когато ми се обадихте, първата ми мисъл бе да ви откажа среща. Но чета всеки брой на „Уолстрийт уикли“. Писна ми да гледам как оплюват Ник Спенсър. Реших, че е време да проговоря. Ваксината може да не помогне на всички, но на мен ми върна живота.

— Ще ни покажете ли бележките на Ник за прогреса ви?

— Вече ви направих копие. Показват, че ваксината атакува раковите клетки, като ги обвива и напълно ги задушава. В тези райони веднага започват да растат здрави клетки. Влязох в болницата на десети февруари. Ник работеше там като доброволец. Бях прочел всичко възможно за потенциалното лечение на рака. Знаех кой е Ник Спенсър. Помолих го да изпробва ваксината си върху мен. Инжектира ме на дванадесети февруари. Прибрах се у дома на двадесети. Сега, след два месеца и половина, вече съм напълно здрав.

Час по-късно, когато се канехме да си тръгнем, вратата се отвори. Влязоха много красива жена и две тийнейджърки. Всичките имаха великолепни червени коси. Очевидно това бяха съпругата и дъщерите на Холдън. И трите се спуснаха към него.

— Охо! — усмихна се той. — Подранихте. Парите ли свършиха?

— Не — отговори жена му и го хвана за ръката. — Просто искахме да се уверим, че си още тук.

— Може все пак да е ремисия — каза Кен, докато вървяхме към колата ми.

— Знаеш, че не е.

— Карли, лекарствата и ваксините действат различно на различните хора.

— Да, но той е напълно излекуван.

— Защо тогава лабораторните тестове са се провалили?

— Всъщност питаш себе си, а не мен, Кен. И стигаш до същия отговор: някой е искал ваксината да се провали.

— Да, обмислих тази възможност. Според мен Никълъс Спенсър е подозирал, че някой манипулира експериментите. Това обяснява и защо е започнал изпитания в Европа. Чу как заклел Холдън да си мълчи и в никакъв случай да не му се обажда или да му оставя съобщения в офиса. Не се е доверявал на никого.

— Доверявал се е на Вивиан Пауърс — възразих. — Бил е влюбен в нея. Не е споделил с нея историята на Холдън и подозренията си, защото е смятал, че за нея ще е опасно да знае всичко това. И се оказа прав. Кен, искам да дойдеш с мен и да видиш Вивиан Пауърс. Момичето не се преструва, а аз май се досещам какво й се е случило.

Алън Дезмънд седеше в чакалнята до спешното отделение.

— Двамата с Джейн се редуваме тук — обясни той. — Не искам Вивиан да е сама, когато се събуди. Объркана е и уплашена, но ще се оправи.

— Подобри ли се паметта й? — попитах.

— Не. Все още мисли, че е на шестнадесет. Лекарите ни казаха, че може никога да не си припомни последните дванадесет години. Ще трябва да приеме този факт, когато се оправи достатъчно, за да разбира. Но важното е, че е жива и скоро ще я отведем у дома. Това е единственото, което ме интересува.

Обясних му, че с Кен работим заедно по статията за Спенсър. Добавих, че колегата ми лекар.

— Важно е да види Вивиан — казах. — Опитваме се да разберем какво точно й се е случило.

— Добре, доктор Пейдж, можете да я видите.

След няколко минути в чакалнята влезе една от сестрите.

— Тя се събужда, господин Дезмънд.

Бащата на Вивиан бе до нея, когато очите й се отвориха.

— Татко — меко каза Вивиан.

— Тук съм, скъпа. — Той я хвана за ръката.

— Нещо се е случило, нали? Катастрофа.

— Да, скъпа, но ще се оправиш.

— Марк добре ли е?

— Да.

— Шофираше прекалено бързо. Предупредих го.

Очите й започнаха да се затварят. Алън Дезмънд ни погледна и прошепна:

— Вивиан преживя катастрофа, когато беше на шестнадесет. Събуди се в спешното отделение.

Двамата с Кен излязохме от болницата и тръгнахме към паркинга.

— Има ли човек, с когото да се консултираш относно лекарствата, които действат на мозъка? — попитах.

— Знам накъде биеш с този въпрос. Да, имам. Карли, между фармацевтичните компании тече вечна борба кой ще открие лек против Алцхаймер и за възстановяване на паметта. При тези проучвания обаче лекарите научават повече за унищожаването на паметта. Не е тайна, че през последните шестдесет години подобни лекарства се използват, за да се получи информация от заловени шпиони. Днес са много по-съвършени. Помисли за хапчетата, с които някои кретени приспиват приятелките си, за да правят секс с тях и да не ги обвинят в изнасилване. Те нямат никакъв вкус и мирис.

Реших да споделя с Кен подозрението, което ме измъчваше от известно време.

— Кен, позволи ми да тествам версията си пред теб. Убедена съм, че Вивиан се е втурнала паникьосано към къщата на съседката си, но се е страхувала да повика помощ дори по нейния телефон. Взела колата й, но била проследена. Смятам, че може да са й дали подобни лекарства, за да се опитат да разберат дали Ник Спенсър някак си е оцелял при катастрофата. Всички в „Генстоун“ са знаели за връзката им. Който и да е похитителят, може да се е надявал, че ако Ник е жив, ще отговори на телефонното й обаждане. И понеже това не е станало, са й дали лекарство, което да заличи паметта й, и са я оставили в колата.

Прибрах се у дома след около час и веднага пуснах телевизора. Нед Купър още не бе арестуван. Ако беше отишъл в Бостън, както подозираха, вероятно бе намерил място, където да се скрие. Останах с впечатлението, че всеки полицай в щат Масачузетс го издирва.

Обади се майка ми. Явно беше разтревожена.

— Карли, почти не сме говорили през последните две седмици, а това не е присъщо за теб. Горкият Робърт се чува много рядко с Лин, но ние с теб винаги сме били близки. Нещо лошо ли се е случило?

Помислих си, че са се случили много лоши неща, но не и между нас двете. Разбира се, не можех да й кажа какво точно ме безпокои. Успокоих я с оправданието, че статията ми отнема едва ли не двадесет и четири часа на ден, но направо ми призля, когато чух поканата й някой път двете с Лин да им отидем на гости и да прекараме уикенда като едно щастливо семейство.

Затворих телефона, направих си сандвич и кана чай, занесох таблата до бюрото си и седнах да поработя. Из цялата стая се търкаляха изрезки от вестници със статии за катастрофата. Прибрах ги в папката, после взех брошурите, които бях грабнала от „Гарнър Фармасютикъл“.

Реших, че си заслужава да ги прегледам, за да видя дали вътре има нещо за „Генстоун“. За миг се вцепених — онова, което бях видяла в чакалнята на Гарнър, се бе настанило трайно в подсъзнанието ми.

Дълго време седях и отпивах от втората си чаша чай, без да забележа, че вече е изстинала.

Ключът към всичко, което се бе случило, беше в ръката ми. Имах чувството, че съм отворила сейф и най-после бях намерила търсеното.

Сякаш бях извадила тесте карти и ги подреждах в последователност. Това май е по-добър пример, тъй като в картите жокерът е резервен и може да се включи навсякъде. В моето тесте жокерът беше Лин. А тази роля щеше да засегне и нейния, и моя живот.

49.

След като се прибра от къщата за гости в гаража, Нед седна в колата, отвори бутилка уиски и пусна радиото. Беше му приятно да слуша репортажите за себе си, но от друга страна не искаше да изтощава акумулатора. След известно време усети, че задрямва, и постепенно се унесе. Звукът на кола, която минаваше по частния път покрай гаража, го събуди рязко и той се протегна за пушката. Ако идваха да го арестуват, щеше поне да очисти няколко от тях преди да умре.

Единият прозорец на гаража гледаше към пътя, но пред него бяха натрупани прекалено много столове и Нед не можа да види нищо. Не се ядоса, тъй като това означаваше, че и самия него не могат да го видят.

Изчака около половин час, но никой не мина обратно. После се досети. Беше готов да се обзаложи, че онзи тип е бил гаджето на Лин Спенсър, който беше при нея в нощта на пожара.

Реши да види дали е прав. Пъхнал пушката под мишница, той отвори безшумно страничната врата и тръгна по познатия път към къщата за гости. Тъмният седан бе паркиран там, където доскоро икономите си държаха колата. Щорите в къщата бяха спуснати, с изключение на онази в кабинета, през която бе гледал по-миналата нощ. Тя отново бе повдигната с няколко сантиметра над перваза. Вероятно се беше заклещила. Прозорецът беше отворен и Нед успя да надникне — виждаше чак до всекидневната, където Лин Спенсър и гаджето й седяха тогава.

Пак бяха там, но този път имаше още някой. Нед чуваше и друг мъжки глас, но не можа да види лицето му. Ако любовникът на Лин и другият са тук утре, когато дойде Декарло, и те ще пострадат, помисли си Нед. Никой от тях не заслужаваше да живее.

Докато се напрягаше да чуе разговора, гласът на Ани прошепна в ухото му:

— И не пий повече, Нед.

— Но…

Той бързо прехапа устни. Бе заговорил на Ани на глас, както правеше напоследък. Човекът, който говореше, не го чу, но Лин му даде знак да замълчи. Очевидно беше притеснена.

Нед отстъпи назад и се скри сред дърветата преди вратата да се отвори. Не видя лицето на човека, който излезе навън и огледа къщата, но бе по-висок от любовника. Мъжът огледа набързо градината и се върна в къщата. Преди да затвори вратата, Нед чу гласа му:

— Полудяваш, Лин.

Никак даже не е луда, помисли си Нед, но този път си държа устата затворена, докато се върна в гаража. Докато отваряше поредната бутилка скоч, започна да се смее. Сети се, че тъкмо бе започнал да обяснява на Ани, че може да пие уиски, когато не си пие лекарствата.

— Забравила си за това, Ани — каза той нежно. — Винаги забравяш.

50.

В неделя сутрин станах рано. Спах неспокойно. Не само защото не исках да се виждам с Лин, но имах странно предчувствие, че ще се случи нещо ужасно. Пих набързо кафе, облякох удобен панталон и лек пуловер и тръгнах към катедралата. Службата в осем часа тъкмо започваше и не обезпокоих никого, докато си търсех място.

Молих се за хората, които бяха загубили живота си, защото Нед Купър бе инвестирал в „Генстоун“. Молих се за хората, които щяха да умрат, защото някой бе саботирал ваксината на Ник Спенсър. Молих се за Джак Спенсър, чийто баща го бе обичал толкова много. Молех се на моето малко момченце Патрик, което сега беше ангел.

В девет часа службата свърши и излязох навън. Реших да се поразходя към Сентръл Парк. Беше прекрасна сутрин, която предвещаваше ден с ярко слънце и разцъфнали дървета. Из парка вече се разхождаха много хора, караха колела и кънки. Други бяха насядали на одеяла върху тревата и се приготвяха за пикник.

Помислих си за хората от Гринуд лейк, които бяха мъртви. Дали са предчувствали, че времето им изтича? Баща ми имаше такова предчувствие. Върна се у дома и целуна майка ми преди да тръгне за обичайната си сутрешна разходка. Никога не го беше правил.

Защо ли ми идваха такива мисли?

Искаше ми се денят да мине по-бързо и да дойде вечерта, когато щях да бъда с Кейси. Чувствахме се чудесно заедно. И двамата го знаехме. Защо тогава се натъжавах толкова, когато мислех за него? Дали не се страхувах, че пътищата ни отново ще се разделят?

Потеглих към къщи и се отбих да пия кафе и да хапна поничка. Това малко ме успокои, а когато видях, че Кейси ме е търсил два пъти, настроението ми се оправи още повече. Предната вечер беше ходил на бейзболен мач с един от приятелите си и не можахме да си поговорим.

Звъннах му веднага.

— Вече започвах да се тревожа — каза той. — Карли, този тип Купър е все още на свобода и е опасен. Не забравяй, че ти писа цели три писма.

— Не се тревожи, внимавам — успокоих го. — Купър със сигурност няма да се появи в Бедфорд, нито пък в Гринуич.

— Съгласен съм. Не мисля, че ще се появи в Бедфорд. По-вероятно издирва Лин Спенсър в Ню Йорк. А полицията в Гринуич наблюдава къщата на семейство Барлоу. Ако Купър обвинява Ник Спенсър за провала на ваксината, може да се окаже достатъчно луд, за да се нахвърли върху сина му.

Ужасно ми се искаше да споделя с Кейси, че ваксината не се е провалила, но не можех да го направя по телефона.

— Карли, мислех си, че мога да те закарам до Бедфорд следобед и да те изчакам някъде наблизо.

— Не — възпротивих се веднага. — Не знам колко време ще остана при Лин, а ти трябва да отидеш на тържеството навреме. Ще се видим направо там. Кейси, няма да навлизам в подробности сега, но вчера научих нещо, което ми подсказва, че скоро ще бъдат предявени обвинения в престъпление, и само мога да се моля Лин да не е замесена. Ако знае или подозира нещо, сега му е времето да си признае. Трябва да я убедя в това.

— Моля те, внимавай — предупреди ме той, после повтори думите, които бе казал за първи път по-миналата нощ. — Обичам те, Карли.

— И аз те обичам — прошепнах нежно.

Изкъпах се, изсуших си косата и обърнах повече внимание от обикновено на грима си. Избрах бледозелен костюм с панталон. С този тоалет винаги се чувствах добре, а и хората ме харесваха. Реших да си взема обиците и огърлицата в чантата. Изглеждаха прекалено празнични за сериозния разговор, който възнамерявах да проведа с доведената си сестра. Вместо тях сложих обикновени златни обици.

В два без петнайсет се качих в колата и потеглих към Бедфорд. В три без десет позвъних й Лин ми отвори портата. Минах покрай останките от величествения опожарен палат и паркирах пред къщата за гости.

51.

В два часа Нед се скри зад дърветата до къщата за гости. В два и петнайсет някакъв мъж, когото не бе виждал преди, дойде пеша по частния път към къщата. Не приличаше на ченге — дрехите му явно бяха скъпи. Носеше тъмносиньо сако, бежов панталон и риза с разкопчана яка. Походката и видът му бяха на човек, който смята, че владее света.

— Е, ако останеш тук още един час, повече няма да владееш света — промърмори Нед.

Зачуди се дали това бе същият тип, който бе тук и снощи. Не гаджето на Лин Спенсър, а третият човек. Беше напълно възможно.

Днес Нед отново виждаше Ани до себе си. Беше му протегнала ръка. Знаеше, че той скоро ще отиде при нея.

— Няма да се забавя, Ани — прошепна той. — Само още няколко часа.

Главата го болеше, отчасти заради изпитата бутилка уиски. Още не бе решил как ще стигне до гробището. Не можеше да шофира тойотата — търсеха я из цялата страна. А колата на Лин Спенсър бе прекалено лъскава и хората щяха да я забележат.

Загледа се в мъжа, който стигна до къщата и почука. Лин му отвори. Вероятно бе съсед, отбил се на гости за малко. Но или знаеше кода за портата, или Лин му бе отворила от къщата.

След двадесет минути, в три без десет, някаква кола паркира пред къщата.

Нед се вторачи в младата жена, която излезе от нея. Позна я веднага — Карли Декарло. Пристигна навреме, даже подрани малко. Нещата щяха да се развият точно както ги бе планирал.

Само дето онзи непознатият бе в къщата. Е, лош му е късметът!

Декарло се бе издокарала като за прием. Носеше красив костюм, какъвто Нед би искал да купи за Ани. Проклетата репортерка можеше да си позволи подобни дрехи. Тя принадлежеше към бандата измамници, които бяха откраднали парите на толкова много хора и бяха разбили сърцето на Ани, а после излъгаха: „Нямам нищо общо с това. И аз съм жертва.“

Да бе! И затова караш спортна тъмнозелена кола и носиш костюм за сума ти пари!

Ани винаги казваше, че ако може да си позволи нова кола, би искала да е тъмнозелена.

— Помисли, Нед. Черното изглежда прекалено траурно, а тъмносините коли приличат на черни. Но тъмнозелените са невероятно елегантни. Искам да ми купиш тъмнозелена кола, когато спечелиш от лотарията — казваше тя.

— Ани, скъпа, не можах да ти купя, но днес ще дойда при теб с тъмнозелена кола — обеща Нед. — Съгласна ли си?

— О, Нед! — засмя се Ани до него.

Усети целувката й, а после и нежните движения, с които разтриваше гърба му, когато бе преуморен или изнервен.

Започна да обмисля как да подходи. Искаше да влезе в къщата. Оттам изстрелите нямаше да се чуят чак до шосето.

Пропълзя покрай храстите към прозореца на стаята с телевизора. Днес вратата към всекидневната бе притворена и той не виждаше навътре. Но видя непознатия. Стоеше зад вратата в стаята с телевизора.

— Според мен Карли не знае, че той е тук — каза Ани. — Чудя се защо.

— Да проверим — предложи Нед. — Имам ключ за кухненската врата. Хайде да влезем вътре.

52.

Лин наистина беше много красива. Обикновено носеше косата си на френски кок, но днес около лицето й падаха златисти кичури, които смекчаваха леда в кобалтово сините й очи. Беше облечена в безукорно ушити бял копринен панталон и блуза. Притеснението да не изглеждам прекалено издокарана за сериозния ни разговор очевидно не важеше за нея. Бижутата й включваха деликатно златно колие с диаманти, обици с диаманти и годежния пръстен с огромен диамант, който бях забелязала на събранието на акционерите.

Направих й комплимент за елегантния вид, а тя ми отговори, че по-късно била канена на коктейл у съседите си. Последвах я във всекидневната. Едва миналата седмица бях идвала в тази стая, но не смятах да й го казвам. Бях сигурна, че няма да одобри срещата ми с Мануел и Роза Гомес.

Лин седна на канапето, но не се облегна, за да ми покаже с езика на тялото, че разговорът няма да е лек. Не исках нищо за пиене, но пълната липса на гостоприемство явно бе с цел да ме накара да задам въпросите си и бързо да изчезна.

Поех си дълбоко дъх и започнах.

— Лин, няма да ми е лесно. Честно казано, единствената причина да дойда тук и да се опитам да ти помогна, е, че майка ми е омъжена за баща ти.

Тя прикова очи в мен и кимна. Помислих си, че сме на едно и също мнение, и продължих:

— Ясно е, че двете с теб не се харесваме много и не ми пука, но ти използва семейната ни връзка, ако може да се нарече така, за да ме направиш своя говорителка. Ти беше тъжната вдовица, която нямаше представа с какво се е занимавал съпругът й, онеправданата мащеха, тъгуваща за доведения си син. Беше безработна, без приятели и едва ли не без никакви пари. Всичко това беше лъжа, нали?

— Така ли мислиш?

— Да. Въобще не си се интересувала от Ник Спенсър. Единственото вярно нещо бе, че се е оженил за теб заради приликата ти с първата му съпруга. Дойдох да те предупредя. Ще започне полицейско разследване, за да се разбере защо ваксината внезапно се е провалила. Случайно научих, че ваксината върши идеална работа. Вчера видях живото доказателство. Видях човек, който преди три месеца е бил на смъртно легло, а днес е напълно излекуван от рака.

— Лъжеш! — рязко каза Лин.

— Не, не лъжа. Но не съм тук, за да говорим за него. Исках да узнаеш нещо. Наясно сме, че Вивиан Пауърс е била отвлечена и вероятно са й дадени лекарства за заличаване на паметта.

— Това е абсурдно!

— Не е. Не е абсурдно и твърдението, че документацията на бащата на Ник е била открадната от доктор Бродерик. Вече знам кой я е откраднал. Вчера видях снимката му в „Гарнър Фармасютикъл“. Лоуъл Дрексъл.

— Лоуъл? — нервно повтори тя.

— Доктор Бродерик каза, че човекът, който взел документите, имал червеникава коса. Според мен боята е била много добра и горкият доктор не е видял истината. Снимката е правена миналата година преди Дрексъл да спре да се боядисва. Възнамерявам да се обадя на следователите и да им разкажа за това. Доктор Бродерик едва не бе убит, когато го прегазиха, и не вярвам да е било инцидент. Сега той се съвзема и онази снимка ще му бъде показана. Ако, или по-скоро когато идентифицира Дрексъл, следващата задача на следователите ще бъде да разровят внимателно самолетната катастрофа. Чули са те да се караш с Ник в кафенето на летището точно преди да излети. Той те е питал защо си променила решението си в последната минута и си отказала да пътуваш с него. Не е лошо да имаш готови отговори, когато полицаите дойдат да те разпитат.

Лин вече бе доста нервна.

— Надявах се да решим проблемите си и затова му казах, че ще тръгна с него. Помолих го да вземе Джак със себе си някой друг път. Ник се съгласи, но не беше доволен. Целия петък се държа грубо с мен, затова реших да си оставя куфара у дома. Съобщих му чак в колата и той избухна. Просто не се сетих, че може да отиде да вземе Джак в последната минута.

— Доста нагласена история — казах. — Опитвам се да ти помогна, но ме затрудняваш. Знаеш ли за какво ще се замислят ченгетата? Дали не си пуснала нещо в питието на Ник в кафенето. Аз самата си задавам този въпрос.

— Абсурд!

— Тогава помисли колко е сериозно положението ти. Следователите се бяха съсредоточили само върху Ник и ти имаше късмет досега, че не намериха трупа му. Но след като новината за ваксината се разчуе, твоята легенда ще се срине. Ако знаеш какво е ставало в лабораторията, или ако са те посъветвали да не се качваш на самолета на Ник, по-добре си признай и сключи сделка с прокурора.

— Карли, много обичах съпруга си. Исках да спасим брака си. А ти си измисляш.

— Не е така. Онзи лунатик Нед Купър, който уби толкова много хора, е запалил пожара тук. Сигурна съм. И онази нощ е видял някой да излиза от къщата. Изпрати ми няколко съобщения на електронната поща, които предадох на полицията. Мисля, че имаш връзка с Уолингфорд, а когато това се разчуе, алибито ти няма да струва и пет пари.

— Мислиш, че имам връзка с Чарлз? — разсмя се Лин с неприятен писклив глас. — Карли, смятах те за по-умна. Чарлз е само един смотан мошеник, който краде от собствената си компания. Правил го е и преди и затова синовете му не му говорят. Започна да го прави и в „Генстоун“, когато разбра, че Ник взима заеми срещу собствените си акции.

Вторачих се в нея объркано.

— Започнал е да краде?! Знаела си и не си направила нищо?

— Проблемът не беше неин, Карли — каза плътен мъжки глас зад мен.

Стреснах се. Лоуъл Дрексъл стоеше до вратата с пистолет в ръка.

— Седни, Карли — нареди той спокойно.

Коленете ми се подгънаха и се отпуснах в креслото. Погледнах Лин за обяснение.

— Надявах се да не се стигне дотук — каза тя. — Наистина съжалявам, но…

Внезапно Лин се втренчи някъде зад гърба ми и презрителното й изражение се замени от ужас.

Завъртях се. Нед Купър стоеше в трапезарията. Косата му бе рошава, лицето — покрито с набола четина, дрехите — мръсни и измачкани. Зениците на ококорените му очи бяха разширени. Държеше пушка и докато го зяпах изумено, натисна спусъка.

Резкият трясък, миризмата на барут, ужасеният писък на Лин и глухият удар от падането на трупа на Дрексъл на пода ме вцепениха. Трима! Трима в Гринуд лейк. Трима в тази стая. Ще умра!

— Моля ви! — захленчи Лин. — Моля ви!

— Не! Защо да живееш? — извика Купър. — Чух всичко. Ти си боклук.

Насочи пушката отново, а аз зарових лице в ръцете си.

— Мо…

Чух зловещия звук отново, усетих мириса на дим и разбрах, че Лин е мъртва. Сега беше мой ред. Зачаках.

— Ставай — разтърси ме той. — Късметлийка си. Ще вземем колата ти. Ще поживееш още около час.

Надигнах се, без да поглеждам канапето. Не исках да видя трупа на Лин.

— Не си забравяй чантата — подсети ме Купър.

Чантата ми лежеше на пода до креслото, където бях седяла. Наведох се и я вдигнах. Купър ме сграбчи за ръката и ме поведе през трапезарията към кухнята.

— Отвори вратата — заповяда той. После затвори и ме бутна към колата ми.

— Влизай. Ти ще караш.

Явно знаеше, че не съм заключила колата. Дали ме беше следил? Господи, защо дойдох тук? Защо не приех заплахите му сериозно?

Той заобиколи колата, без да сваля очи от мен, като непрестанно ме държеше на мушка. Настани се на седалката до моята.

— Извади ключовете.

Едва отворих чантата, защото пръстите ми бяха изтръпнали. Цялото ми тяло трепереше толкова силно, че не можех да вкарам ключа в стартера.

— Тръгни надолу към портата. Кодът е 2808. Завий надясно по шосето. Ако видиш ченгета, не си и помисляй да правиш нещо.

— Няма — прошепнах.

Купър се смъкна надолу, така че никой да не може да види главата му, но по шосето нямаше никакви коли.

— Завий наляво на ъгъла.

Докато минавахме покрай обгорените останки от палата на Лин, видях полицейска кола бавно да преминава по улицата. Не посмях да им дам сигнал. Знаех, че Нед ще изпълни заканата да убие и мен, и себе си.

Купър седеше мълчаливо, стиснал пушката между краката си. Проговаряше само за да ми даде указания.

— Завий надясно. Завий наляво тук.

Внезапно каза с различен тон:

— Свърши се, Ани. На път съм. Предполагам, че се радваш, скъпа.

Ани. Мъртвата му съпруга. Говореше й, сякаш и тя бе в колата. Дали ако успеех да го заприказвам за нея и види, че съжалявам, щеше да ми даде шанс? Можеше и да не ме убие. Исках да живея. Исках да бъда с Кейси. Исках друго дете.

— Завий наляво, после карай направо.

Купър избягваше главните пътища, където ченгетата щяха да го търсят.

— Добре, Нед — отговорих с глас, който трепереше толкова силно, че едва успявах да го контролирам. — Вчера чух да говорят за Ани по телевизията. Всичките й колеги са я обичали много.

— Но ти не отговори на писмото й.

— Нед, понякога много хора ми задават един и същи въпрос. Отговарям, но не използвам определено име, защото това би засегнало останалите. Обзалагам се, че съм отговорила на въпроса на Ани, макар и да не съм споменала името й.

— Не знам.

— Нед, аз също купих акции на „Генстоун“ и загубих много пари. Сега пиша статия за списанието, за да могат всички да узнаят за нас, които бяхме измамени. Знам, че си искал да осигуриш на Ани хубава къща. Аз пък бяха спестила, за да си купя апартамент. Живея в малка квартира под наем също като теб.

Дали ме слушаше? Не бях сигурна. Мобилният ми телефон звънна. Беше в чантата, която още лежеше в скута ми.

— Очакваш ли обаждане? — попита Купър.

— Сигурно е приятелят ми. Имам среща с него.

— Вдигни и му кажи, че ще закъснееш.

Наистина беше Кейси.

— Карли, всичко наред ли е?

— Да. По-късно ще ти разкажа.

— След колко време ще дойдеш?

— Около двайсет минути.

— Двайсет минути?

— Тъкмо тръгнах.

Как можех да му подскажа, че се нуждая от помощ?

— Кажи на всички, че съм тръгнала. Радвам се, че скоро ще видя Патрик.

Купър грабна телефона от ръката ми, прекъсна връзката и го метна на седалката.

— Скоро ще видиш Ани, а не Патрик.

— Нед, къде отиваме?

— В гробището. При Ани.

— Къде е гробището?

— В Йонкърс.

Йонкърс се намираше на около десетина минути път.

Дали Кейси бе разбрал посланието? Щеше ли да се обади в полицията и да ги предупреди да търсят колата ми? Но дори и да ни откриеха, това означаваше само, че и някои от тях ще бъдат убити.

Вече бях убедена, че Купър възнамерява да се самоубие на гробището, но след като убие и мен. Единствената ми надежда за оцеляване бе той самият да реши да ме остави жива. Трябваше да си осигуря симпатията му.

— Нед, не вярвам на всички ужасни неща, които казваха за теб по телевизията. Не е справедливо.

— Чуваш ли, Ани? И тя мисли, че не е справедливо. Те не знаят какво е да загубиш къщата си, защото си повярвал на лъжите им. Не знаят какво почувствах, когато видях как камионът за боклук удари колата ти. Лицемерните съседи не искаха да разбереш, че ще продам къщата ни. Не ме харесваха и единственото им желание бе да ни разкарат оттам.

— Бих искала да пиша за теб, Нед — казах, като се опитах да не прозвучи умоляващо.

Влязохме в Йонкърс. Движението бе доста натоварено и Нед се смъкна още по-надолу на седалката.

— Искам да пиша за красивата градина на Ани — продължих.

— Продължавай направо. Почти стигнахме.

— И ще разкажа на хората, че пациентите й много са я обичали. Ще пиша и за невероятната любов между вас.

Движението понамаля и вдясно видях гробището.

— А заглавието на статията ми ще бъде „Животът на Ани“.

— Завий по черния път, който минава през гробището. Ще ти кажа къде да спреш.

Гласът му бе абсолютно безчувствен.

— Ани, знам, че ме чуваш — казах. — Защо не обясниш на Нед, че е по-разумно двамата да останете насаме, а аз да се прибера у дома и да напиша историята ви, да разкажа на хората колко сте се обичали. Не искаш да ви преча, когато най-после прегърнеш Нед, нали?

Той очевидно не ме слушаше.

— Спри тук и излез от колата.

Накара ме да вървя пред него до гроб, който бе изкопан наскоро. Почвата бе започнала да се сляга, а в средата имаше лека вдлъбнатина.

— Мисля, че гробът на Ани трябва да има красив надгробен камък и много цветя. Аз бих го направила за нея, Нед.

— Седни ей там — посочи той място на около два метра от гроба.

После седна върху гроба и насочи пушката към мен. С лявата си ръка свали дясната си обувка и чорап.

— Обърни се — нареди ми той.

— Не, послушай ме. Ани иска да сте сами.

— Казах ти да се обърнеш.

Щеше да ме убие. Опитах да се моля, но само успях да прошепна:

— Моля те!

— Какво мислиш, Ани? — попита Купър. — Какво да направя? Кажи ми.

— Моля те!

Бях толкова изтръпнала от ужас, че едва си движех устните. В далечината чух полицейски сирени. Прекалено късно.

— Добре, Ани, ще направя както кажеш.

Чух трясъка на пушката и всичко потъна в мрак.

Спомням си думите „Тя е в шок“. Спомням си и трупа на Нед върху гроба на Ани. Но изглежда след това съм припаднала отново.

Когато се събудих, открих, че съм в болница. Не бях простреляна. Знаех, че съм жива. Ани бе посъветвала Нед да не ме убива.

Предполагам, че ми бяха дали силни успокоителни, защото отново заспах.

— Тя е тук, докторе — чух някакъв глас по-късно. След две секунди се намирах в прегръдките на Кейси.

Най-после бях в безопасност.

Епилог

След като бе разпитан във връзка с признанията на Лин, Чарлз Уолингфорд побърза да сътрудничи на следователите. Призна, че е откраднал всички липсващи пари с изключение на онези, които Ник бе взел срещу собствените си акции. Кражбата била хонорарът му за участие в гнусния план за фалита на „Генстоун“. Най-шокиращото разкритие на Уолингфорд бе, че Ейдриън Гарнър, милиардерът собственик на „Гарнър Фармасютикъл“, бе измислил целия план и бе ръководил участниците в него през цялото време.

Гарнър препоръчал доктор Кендал за помощничка на доктор Келтавини и я изпратил в лабораторията, за да саботира експериментите.

Освен това именно Гарнър е бил любовникът на Лин, когото Нед Купър бе видял в имението в Бедфорд, преди да запали къщата. След пожара Лин уволнила икономите, за да продължи тайно да се вижда с Гарнър.

След като научил, че ваксината върши отлична работа, Гарнър не бил готов да се задоволи само с разпространението й, а искал да я притежава. Планирал да купи на безценица патента след фалита на „Генстоун“. Така „Гарнър Фармасютикъл“ щяла да притежава обещаваща ваксина, която да носи невероятни приходи.

Грешката му била, че изпратил Лоуъл Дрексъл да прибере документацията на доктор Спенсър лично. Телефонът на Вивиан Пауърс бил подслушван. След съобщението й до мен, че знае кой е взел документите, била отвлечена и упоена, за да й попречат да посочи вече сивокосия Дрексъл като човека, когото доктор Бродерик описа.

Пак Гарнър дал на Лин таблетката, която пуснала в чая на Ник на летището. Ставаше дума за ново вещество, чийто ефект се проявява след няколко часа и унищожава жертвата без предварителни симптоми. Ник Спенсър не бе имал никакъв шанс.

След като Гарнър бе обвинен в убийство, друга голяма фармацевтична компания сключи сделка за закупуването на акциите на „Генстоун“. Инвеститорите, които доскоро смятаха, че са загубили всичките си пари, сега притежаваха скъпи акции. Разбира се, някой ден акциите ще струват много повече, ако успехите на ваксината продължат.

Както подозирах, племенницата на доктор Кендал й бе предала писмото от Карълайн Съмърс до Ник Спенсър, с което благодарната майка го уведомяваше, че дъщеря й е била излекувана от множествена склероза. Когато писмото стигнало до бюрото на Ейдриън Гарнър, той наредил на Лоуъл Дрексъл да вземе документацията на доктор Спенсър от доктор Бродерик. Сега новата фармацевтична компания докара световноизвестни микробиолози да проучат документацията и да се опитат да открият каква комбинация от лекарства може да е довела до невероятното излекуване.

Все още ми е трудно да повярвам, че Лин не само е помогнала за убийството на мъжа си, но и щеше да остави Лоуъл Дрексъл да ме убие в онзи кошмарен ден в къщата за гости. Нещастният й баща трябваше да изтърпи не само смъртта й, но и унижението от историите по вестниците. Майка ми направи всичко възможно да му помогне, но не й беше лесно.

Кейси бе разбрал какво се опитвах да му кажа, докато бях в колата с Нед, и се обадил в полицията. Те вече наблюдавали гробището. Смятали, че Купър може да се върне там. Когато Кейси им обяснил, че Патрик е починалият ми син, веднага се насочили към гроба на Ани.

Днес е петнадесети юни. Следобед двамата с Кейси ходихме на опелото на Ник Спенсър. Служителите и акционерите на „Генстоун“, които го бяха ругали най-ожесточено, мълчаха почтително по време на службата.

Денис Холдън произнесе невероятно вълнуваща реч. Снимката му — мършав, изтощен от болестта и умиращ — се появи на огромен екран.

— Тук съм, защото Ник Спенсър пое риск и ме инжектира с ваксината — заяви Холдън.

Джак трябваше да говори последен.

— Баща ми беше чудесен човек — започна той, а очите на хората се изпълниха със сълзи. — Обеща ми, че ще погрижи никое дете вече да не губи майка си заради рака.

Очевидно хлапето бе наследило прекрасните качества на баща си. Проследих как се върна при баба си и дядо си. Помислих си, че въпреки всички ужасни неща, които му се бяха случили, бе благословен с чудесни роднини.

Хората зашумяха, когато Винс Алкът каза:

— Никълъс Спенсър е дал ваксината и на още една пациентка. И тя е при нас сега.

Марти и Рода Бикорски се качиха на подиума заедно с малката Маги. Рода пристъпи към микрофона.

— Запознах се с Никълъс Спенсър в раковото отделение на „Сейнт Ан“ — започна тя, като едва преглъщаше сълзите си. — Бях чувала за ваксината му. Дъщеричката ми умираше. Помолих Спенсър да я ваксинира. Заведох Маги при него в деня преди самолетът му да катастрофира. Дори съпругът ми не знаеше за това. А когато чух, че ваксината била безполезна, се уплаших да не загубя детето си още по-рано. Това беше преди два месеца. Оттогава туморът в мозъка на Маги се свива с всеки изминал ден. Още не знаем какъв ще бъде крайният резултат, но Ник Спенсър ни даде толкова много надежда.

Марти вдигна Маги, за да я покаже на публиката. Крехкото и бледо момиченце, което бях видяла преди шест седмици, сега имаше розови бузки и беше напълняло.

— Бяха ни обещали, че Маги ще бъде с нас до Коледа — каза Марти. — Но вече вярваме, че ще я видим пораснала.

Докато хората излизаха навън, чух някой да повтаря думите на Рода Бикорски:

— Ник Спенсър ни даде толкова много надежда.

Помислих си, че не звучи лошо за епитафия.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.